Title: L'espai pictòric
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

índex

L'espai a la pintura

L'espai a la pintura

Una pintura té dues dimensions, és a dir: és un objecte pla. Tanmateix, des de els seus orígens, ha tractat de representar coses que, en la realitat, són tridimensionals. Com ho ha fet, això? Doncs, depèn de moltes coses. Com hem vist al tema anterior,  hi ha moltes maneres d'apropar-se a la realitat, segons per quina cosa es fa servir la pintura, quina mentalitat hi h a al darrera, quin desenvolupament té la tècnica pictòrica... La opció figurativa d'una obra és també una opció per una manera de representar l'espai, que no és igual en una obra realista que en una altra antinaturalista, o que als plantejaments de l'art contemporani.

Una pintura il·lusionista vol que ens oblidem que és una pintura, que pensem que és una mena de "finestra": utilitza el color, la línia o la textura de manera que donin aquesta il·lusió, que les coses tinguin l'aparença d'una escena real, amb i llum i ombres, objectes tridimensionals disposats en un espai amb profunditat.

Però també pot ser que la finalitat no sigui aquesta, sinó donar-nos una informació, contar una història, transmetre una idea. I per això no cal que hi hagi volum o profunditat. En ocasions pot ser, fins i tot, contraproduent, distreure de la informació que es vol transmetre. Altres vegades, la finalitat de la pintura és ella mateixa, l'experimentació amb els elements plàstics i figuratius, buscar noves maneres de mirar, ambigüitats, contradiccions.

Hem parlat de tres tipus d'espai pictòric: espai pla, espai finestra i espai ambigu. Com classificaries el "Frontal de Durro"?

- Espai pla
Feedback: Molt bé!
- pla
Feedback: Molt bé!

L'espai pla

L'espai pla

L'espai pla és propi de les representacions antinaturalistes. Les figures són disposades una al costat de l'altra, i es procura evitar la superposició, al menys  a les figures i elements més importants. La grandària de les figures i elements, i la seva distribució  a l'espai de la pintura, es relaciona més amb qüestions simbòliques que no pas d'aparença visual. Segurament, si una figura és més gran que la resta, vol dir que és més important, i no que la relació de tamany sigui aquesta; i, sobre tot,  no hi ha cap relació entre mida i distància.

Per la mateixa raó, la presència del paisatge, edificis, etc. queda limitada a allò estrictament indispensable per les necessitats de la informació que es vol transmetre. Per això, un edifici habitualment és molt petit en relació amb les persones que hi apareixen, i el mateix passa amb les muntanyes o els arbres: el protagonisme a l'ocupació de l'espai  correspon als personatges protagonistes de la història. Poden aparèixer formes de perspectiva inversa o axonomètrica.

Aquest tipus de representació  implica una manera específica d'utilitzar el color i la línia. El color habitualment és pla i saturat; la intensitat del color i els efectes de contrast poden ser d'una gran bellesa. Les línies s'utilitzen com a  traços gruixuts sobreposats, de color fosc i contrastant,  que delimiten les zones de color.

D'acord amb tot això, creus que aquestes pintures responen a la categoria "espai pla"?

- Sí, totes dues
Feedback: Molt bé!
- No, cap d'elles
Feedback: Fixa't bé
- Només l"Adoració dels Reis"
Feedback: Fixa't bé.
- Només la il·lustració del Beatus
Feedback: Fixa't bé

Del pla pictòric a la finestra

Del pla pictòric a la finestra

El pas de la pintura plana a la finestra pictòrica va ser gradual, i va respondre a un major interès pel món natural. Els pintors van tractar de representar, en primer lloc,  la corporeïtat de les coses. Per aconseguir-ho van començar a introduir valors tonals, per crear un efecte de llum i ombres, i, per tant, de volum. També la línia de contorn canvia: s'aprima o desapareix. Les figures comencen a disposar-se en profunditat, en plans sobreposats, i augmenta la presència d'elements arquitectònics o de paisatge. És interessant comprovar, al principi, la  desproporció d'aquests elements en relació al tamany de  les figures, que es resisteixen a perdre protagonisme. Només amb la perspectiva científica els pintors arribaran a ser neutrals amb la mida de les coses.

No hi ha perspectiva científica, al començament. Les línies no convergeixen vers un punt de fuga, ni tampoc no hi ha un punt de vista unitari. Els pintors van buscar empíricament (és a dir, a base d'anar provant) la manera de representar l'espai, abans de disposar de la base teòrica de la perspectiva científica. Formes de perspectiva empírica serien la perspectiva axonomètrica, i l'anomenada espina de peix.

En aquest quadre, quins procediments artístics han estat utilitzats?

- La perspectiva científica
Feedback: Fixa't bé
- La representació del volum mitjançant valors tonals
Feedback: Molt bé!
- L'enfocament de l'escena des d'un punt de vista unitari
Feedback: Fixa't bé
- La representació del volum mitjançant colors molt saturats
Feedback: Fixa't bé

La pintura com a finestra

La pintura com a finestra

A la cultura occidental, des de finals de l'Edat Mitjana, es va imposar la idea que la pintura havia de ser una mena de finestra sobre la realitat. És a dir, que la veracitat d'una pintura no depèn del significat que transmet, o de la narració que apareix en ella, sinó del seu apropament a l'aparença visual de les coses. No cal dir que no és una simple qüestió de perfeccionament tècnic, sinó que es relaciona amb un canvi de mentalitat, amb un major interès pel món natural i sensorial, per l'ésser humà i el coneixement racional i científic. Només al món clàssic podem trobar uns plantejaments semblants. Si l'art bizantí va renunciar a l'il·lusionisme de la pintura romana, no va ser per incapacitat tècnica, sinó pel predomini dels valors espirituals, sobrenaturals i transcendents, i la desconfiança vers el món natural, vers allò percebut amb els nostres sentits.

A la pintura-finestra, la superfície pictòrica no ha de ser percebuda com a tal; ens hem d'oblidar que existeix, ha de ser una mena de vidre transparent. Les figures s'organitzen esglaonadament, vers el fons. La seva mida, el lloc que ocupen a la pintura no es relaciona amb  la seva importància, sinó amb les lleis de la perspectiva científica. La tridimensionalitat dels objectes i cossos s'obté mitjançant les tècniques del clarobscur i de l'escorç. També s'estudia de forma sistemàtica l'anatomia, i la distribució de llums i ombres (d'acord amb la direcció dels rais, i les característiques del foc de llum).

Aquestes fotografies ens mostren un fresc del Renaixement i un mosaic bizantí. Digues amb quina de les següents frases estàs més d'acord:

- La "Trinitat" pretén mostrar l'escena com si la poguéssim veure, en canvi el Pantocrator pretén transmetre l'idea de la divinitat
Feedback: Molt bé
- El "Pantocrator" no aconsegueix el seu objectiu, perquè no sembla real; la Trinitat, en canvi, sí ho aconsegueix
Feedback: No és correcte
- Ambdues pintures són molt realistes, perquè utilitzen la perspectiva,
Feedback: No és correcte
- Al "Pantocrator" s'han utilitzat tècniques il·lusionistes diferents que a la "Trinitat"
Feedback: No és correcte

La il·lusió pictòrica

La il·lusió pictòrica

La utilització conjunta de les noves tècniques aconsegueix crear la il·lusió de tridimensionalitat a la pintura. Alguns pintors, fascinats per aquesta possibilitat, juguen amb la continuïtat entre elements arquitectònics reals i representats, i arriben a obrir veritables finestres, a enganyar l'ull (trompe-l'oeil).

En aquest retaule de Bellini, per exemple, l'arquitectura del marc es continua amb l'arquitectura pintada. L'us de la perspectiva lineal, l'escorç, i el clarobscur contribueixen a foradar l'espai i a fer emergir el volum de les figures. La unificació de la gama de colors, més centrada a la diferència de valors cromàtics que al contrast de tonalitats, hi contribueix; i la textura llissa de la superfície ajuda a la transformació del pla pictòric en vidre transparent.

Això no implica, necessàriament, reproduïr la realitat de manera mimètica. Bellini obre la seva finestra sobre una realitat idealitzada. Com podem veure al rostre de la Verge, hi ha una certa simplificació de la forma, per apropar-se a la perfecció de l'oval. Sobre aquestes superfícies corbes, llisses i regulars, el clarobscur crea suaus transicions de llums i ombres.

Quins creus que són els procediments que li donen a aquesta pintura el seu aspecte tridimensional?

- La perspectiva cromàtica
Feedback: No és correcte
- El contrast i la intensitat dels colors
Feedback: No és correcte
- El realisme dels detalls
Feedback: No és correcte
- La perspectiva lineal i els valors tonals
Feedback: D'acord

Noves formes de perspectiva

Noves formes de perspectiva

La indagació en les tècniques de representació de l'espai no s'acaba amb la perspectiva lineal. A les obres teòriques de Leonardo da Vinci, i a les seves pintures, trobem  que la distància modifica no tan sols la mida i la forma de les coses, sinó també la seva tonalitat i definició. No és la primera vegada que trobem aquests procediments. Moltes pintures flamenques, per exemple, utilitzen la perspectiva cromàtica, amb colors càlids al primer terme i freds a la llunyania, com podem veure en aquest detall d'una pintura de Van Eyck. A aquesta modificació de les tonalitats, Leonardo li afegeix la pèrdua de definició, per crear la perspectiva aèria o atmosfèrica, que habitualment combina amdos procediments.

Aquestes tècniques van permetre, per exemple, representar la profunditat del paisatge, on moltes vegades les formes naturals no donen suport a les línies de fuga necessàries per a la perspectiva lineal.

Per aconseguir una major varietat i naturalitat,es van introduïr canvis a la perspectiva lineal: el punt de fuga abandona el centre de la composició, per situar-se lateralment. A més, l'esglaonament en profunditat de les figures deixa d'organitzar-se en  fileres paral·leles a la finestra.

Compara els procediments de representació espacial de Rafael i de Velázquez. En quins aspectes hi trobes diferències?

- Només es diferencien a la situació del punt de fuga
Feedback: No és la resposta correcta
- Només es diferencien a l'esglaonament de les figures
Feedback: No és la resposta correcta
- Rafael utilitza la perspectiva lineal, i Velázquez la perspectiva cromàtica
Feedback: No és la resposta correcta
- No hi ha diferència, ja que tots dos utilitzen la perspectiva lineal
Feedback: No és la resposta correcta
- A la situació del punt de fuga, l'esglaonament de les figures i la perspectiva aèria,
Feedback: Molt bé!

Finestra o pla?

Finestra o pla?

Un fet peculiar a la història de la cultura occidental ha estat l'afirmació de la funció purament estètica de l'art: cada vegada més, les obres han estat mirades com a obres d'art, al marge de la seva temàtica, o de la capacitat per transmetre idees i continguts.
Això ha facilitat, d'una banda, la recerca dins dels llenguatges artístics i, per tant, la seva evolució. A més, ha donat protagonisme a la figura de l'artista, que no desapareix darrera l'obra (com passava a altres èpoques), sinó que fa palesa la seva activitat.
Així, veiem aparèixer l'emprenta de l'artista i del seu treball, no tan sols en el sentit d'estil personal, sinò literalment: la pinzellada, la matèria empastada i feta evident; i això en un moment que la capacitat per crear la il·lusió tridimensional (l'espai finestra) arriba al màxim.
Apareix, doncs, la disjuntiva entre mirar les manxes, les pinzellades, o el que aquestes representen; i, en conseqüència, el començament de l'ambigüitat entre percebre l'espai o percebre la superfície de la pintura.
Aquesta disjuntiva, que comencem a trobar si ens apropem a algunes de les grans obres del barroc, és un dels elements que defineixen la pintura impressionista. L'ambigüitat calculada entre finestra i pla pictòric inclou interessants sol·lucions per a la representació de l'espai.

Hem manipulat la fotografia d'aquest quadre de Monet, fent desaparèixer les taques fosques i contrastants del primer terme (les barques). Et sembla que això afecta la sensació de profunditat espacial?

- Si
Feedback: Molt bé!
- No
Feedback: L'has mirat bé?

El trencament de la finestra

El trencament de la finestra

El gran trencament, el pas a l'art contemporani, es produeix amb la renúncia a la il·lusió pictòrica, a la idea de la pintura com a finestra.
La pintura s'allunya deliberàdament de la representació mimètica: trenca la transparència de la finestra fent evident la matèria pictòrica, la pinzellada; altera formes i colors, renuncia a la perspectiva, reintrodueix el color pla i el traç sobreposat... fins arribar a abandonar, finalment, la pròpia figuració. Potser la síntesi d'aquest procès la trobem a la resposta de Matisse al retret que la dona d'un quadre seu no semblava una dona de veritat: "senyora, això no és una dona, això és una pintura".
Al seu moment, l'art bizantí va abandonar l'il·lusionisme de la pintura romana en benefici del contingut que volia transmetre, sobrenatural i alien al món dels sentits; el canvi a les formes i procediments va estar, doncs, al servei d'allò que es volia representar. El procès de l'art contemporani és, precisament, el contrari: l'element representatiu de l'art  passa a un segon terme, en tant que la genialitat de l'artista, el seu estil propi, la seva manera de representar es converteixen a la qüestió prioritària. La imitació de la realitat ja no és l'objectiu (ja hi és, per això, la fotografia), i els elements que abans s'utilitzaven per aconseguir-la (el color, la línia, la textura...) tenen pès per si mateixos.

El quadre ja no és, per tant, una finestra: és un quadre, i l'artista vol que no ho oblidem, trencant la transparència del pla pictòric.

Què creus que pretenia Matisse amb aquesta pintura?

- Reproduïr la realitat amb noves tècniques
Feedback: No és correcte
- Transmetre que l'esperit és més important que el món dels sentits
Feedback: No és correcte
- Experimentar amb el color i la línia
Feedback: Molt bé!

L'espai ambigu: la pintura com a pintura

L'espai ambigu: la pintura com a pintura

L'èmfasi a la pinzellada i la matèria pictòrica  és ja font d'ambigüetat a la pintura impressionista, perquè obliga a veure la superfície del quadre, alternativament, com a finestra i com a pintura. Obliga a l'espectador a mirar d'una altra manera.

Precisament pel procès de trencament continu que es produeix a l'art contemporani, no hi ha una única manera de tractar l'espai. Podem trobar contradiccions a la perspectiva, amb la visió d'un objecte des de diferents angles (com a la pintura cubista); elements de l'espai pla (color pla i saturat, línies sobreposades), en combinació amb línies de fuga i objectes en escorç... O, fins i tot,  les tècniques il·lusionistes (valors cromàtics, perspectiva lineal...), però aplicades a a realitats impossibles. Potser, en mig de la diversitat de la pintura contemporània, l'element més constant ha estat aquest trencament de la il·lusió espacial, és a dir: la negació  de la pintura com a finestra.