Title: Superfícies i textures
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Índex

Tècnica i estètica

Tècnica i estètica

El concepte de textura (major o menor rugositat d'una superfície) té més a veure amb el tacte que amb la vista. Tanmateix, també la podem percebre amb la vista, i, per tant, és un component important de les arts visuals, tant des d’un punt de vista tècnic com estètic.

Depèn, en primer lloc, de les tècniques artístiques, materials i suport emprat. En pintura, tècniques com ara l’aquarel·la o el tremp, proporcionen textures llises; l’oli pot donar textures llises quan s’utilitza molt diluït, o deixar pegots, grumolls… En escultura, depèn tant de la tècnica (talla, modelatge…) i el material (pedra, fusta, bronze…) com de l’acabat (polit, policromat…)

Però, a més, la textura té també un component estètic, ja que contribueix a la bellesa i expressivitat de l’obra. Però és gairebé impossible apreciar-ho en les fotografies: cal el contacte directe amb les obres.

Textura "real" i textura representada

Textura "real" i textura representada

En les arts plàstiques podem parlar de textures des de dos punts de vista. D'una banda, els valors tàctils de la pròpia obra, de les seves superfícies; per una altra,  la textura dels materials representats.
La representació de la textura és un aspecte important del realisme, de les tècniques il·lusionistes: si es vol reproduir l'aparença de les coses, ha de semblar que la imatge es pot tocar, que percebrem el tacte fred i llis del metall o el vidre, la suavitat d'un teixit… Fins i tot l’art de l’escultor  aconsegueix de vegades donar-li al marbre l'aparença de carn tova i tèbia. El tàctil afegeix un plus de realitat a les coses.

Aquí podem veure un detall de l'obra de Van Eyck El matrimoni Arnolfini, on podem veure el material que estan fets el mirall, el llum...

De quina cosa parlem en aquest cas, de textura real o de textura representada?

- Textura real
Feedback: Incorrecte
- Textura representada
Feedback: Correcte

La superficie invisible

La superfície invisible

El naixement de l'oli (la més versàtil de les tècniques pictòriques) va coincidir amb el plantejament de la pintura com finestra. La superfície de la pintura havia de ser com un cristall transparent, invisible; per tant, la pinzellada havia de ser imperceptible (com podem veure en el detall del Matrimoni Arnolfini ). En els seus orígens (s. XV) s'aplicava en capes superposades molt diluïdes ( veladures ), i la superfície era repassada fins a quedar completament llisa, sense empremta del pinzell. La pinzellada visible era pròpia dels esbossos, no de les obres acabades.

El mateix plantejament trobem en l'acabat de les escultures: l’empremta del cisell o de la gúbia es feia desaparèixer polint la superfície amb abrasius fins a deixar-la perfectament llisa. D'aquesta manera, tota l'atenció se centra en la forma, i no en la superfície. Podem veure'l en aquest detall de la Pietat del Vaticà, De Miguel Àngel.

Creus que la següent afirmació és vertadera o falsa?

Aquesta obra té un acabat polimentat poc freqüent en la seva època

- Vertader
Feedback: Torna a llegir la pàgina
- Fals
Feedback: Correcte. Aquesta era la manera habitual d'acabar les escultures

L'empremta de l'artista

L’empremta de l'artista

 En la pintura com finestra es pretén que ens oblidem de l'existència de la superfície pictòrica. Però des de finals del XVI alguns pintors van començar a acabar els seus quadres amb pinzellades més soltes, més visibles (de manera que calia allunyar-se del quadre per a no percebre-les). També es va començar a utilitzar la matèria pictòrica menys diluïda, amb més empastament (almenys en els últims tocs), arribant a formar grumolls o pegots, que sobresurten de la superfície de manera molt evident.

Però la visibilitat de la pinzellada fa evident la presència de l'artista, l'artifici. Així que es considerava que les obres amb acabat de pinzellades soltes (com les d'alguns artistes barrocs) calia mirar-les allunyant-se d'elles. I, al mateix temps, s'admirava la destresa amb que l'artista havia assolit, amb uns quantes taques que de prop no eren gens, crear l'efecte il·lusionista que apareixia a l'allunyar-se del quadre. No interessa només el representat en el quadre: el virtuosisme de l'artista, l'estil, són cada vegada més valorat pels coneixedors.

També en escultura trobem aquest fenomen (encara que és posterior). L'escultura contemporània utilitza freqüentment superfícies inacabades, sense polir; teixidures rugoses, imperfectes, per a humanitzar l'escultura, fer més evident la mà de l'artista, l'expressió creativa.

Anteriorment hem vist un detall del Matrimoni Arnolfini. Compara'l amb el següent detall de les Meninas (l'adorn que duu en el pit la Infanta Margarita). Creus que està pintat de la mateixa manera?

- Sí
Feedback: No és correcte, en el "Matrimoni.." la pincellada no és visible
- No
Feedback: Correcte

Personal i impersonal

Personal i impersonal

Es diu que la pinzellada és allò més personal d'un artista, allò més difícil d'imitar. Per això (i encara que no hi ha "receptes"), no és estrany que les opcions estètiques més racionalistes solguin optar per textures llises (més impersonals), mentre que la pinzellada solta la vam trobar més aviat en opcions que valoren la subjectivitat, la individualitat de l'artista.

Observa els següents detalls, d'un quadre de Van Gogh (a l'esquerra) i altre de Cézanne (a la dreta). En ambdós les pinzellades són molt visibles, però com les descriuries?

- Van Gogh
Feedback: Pincellada allargada, sinuosa, inquieta
- Cézanne
Feedback: Pincellada curta, recta, regular

L'inacabat i el fragment

L'inacabat i el fragment

La pintura realitzada a taques o pegots, on l’empremta del pinzell és evident, va ser durant molt temps pròpia d'obres inacabades, esbossos... I el mateix passava amb les obres escultòriques: no en va es denomina “acabat” a les operacions de polimentat, policromia...

No obstant això, l'inacabat té el seu propi valor estètic: transmet sensacions d'espontaneïtat, de frescor; de percepció ràpida; fa present la mà de l'artista... La pinzellada ràpida impressionista no és només una condició imposada pel treball a l'aire lliure i el desig de captar el fugaç: també es dóna quan el pintor treballava en el seu estudi, ja que per si mateixa transmet aquesta qualitat de instantània.

En escultura, Miguel Àngel va deixar nombroses obres inacabades, amb zones sense polir, tot just esbossades. Les raons van poder ser la pressió dels nous encàrrecs, la seva personalitat inquieta, o fins i tot la seva intuïció; en tot cas, no era una decisió voluntària de l'artista deixar-les d'aquesta manera. No obstant això, en obres parcialment esculpides com els esclaus, aquest inacabat es converteix (al nostres ulls) en l'expressió de la lluita de l'home contra la matèria, del turment de la creació. En el s. XIX, Rodin va captar les

extraordinàries possibilitats expressives d'aquest procés, i va passar a utilitzar-lo de manera deliberada (tal com feien els pintors impressionistes al presentar com acabades obres amb la pinzellada pròpia d'un estudi preparatori).

També va ser capaç d'apreciar l'estètica del fragment. Algunes de les obres més cèlebres de l'Antiguitat ens han arribat en estat fragmentari, i ens hem acostumat a apreciar-les d'aquesta manera: l'absència de braços o cap de la Victòria de Samotràcia concentra l'atenció en la forma i l'ímpetu del cos llançat cap a endavant; però ha arribat així als nostres dies per accident. Rodin, en canvi, presenta torsos o mans com obres completes, assumint com a decisió artística el que en les obres antigues ha estat fruit de l'atzar, del temps.

Observa aquestes dues escultures: l'esclaude Miguel Àngel, i la mà de Déu, de Rodin. Creus que estan acabades o inacabades?

- "L'esclau" (Miguel Àngel, s. XVI)
Feedback: Obra inacabada
- "La ma de Deu" (Rodin, s. XIX)
Feedback: Obra acabada

Matèria i gest pictòric

Matèria i gest pictòric

 Una de les tendències fonamentals en l'art contemporani és la importància creixent dels elements plàstics enfront dels aspectes representatius. Formes i colors arriben a ser protagonistes, i no tan sols instruments de la representació. De la mateixa forma, pinzellades i textures passen a ser valorats per si mateixes, pel seu propi potencial estètic i expressiu. Apareix el concepte de gest pictòric, el rastre del moviment de la mà, la pinzellada ràpida, l'esquitxada, el degoteig. El gest és l’empremta visible del procés creatiu, atrapa en el quadre el temps de la creació.

 Igualment, alguns artistes converteixen la textura de la matèria pictòrica en l'element protagonista. Barregen els pigments amb diferents materials (o els incorporen, com ocorre en els collages ) per crear diferents textures, explorar els valors purament tàctils de la superfície.

Si en la pintura com finestra l'espectador havia d'oblidar-se de la superfície del quadre, veure-la com un cristall transparent (que compleix millor la seva funció quan no ho percebem), ara és al contrari: la pintura gestual o la matérica posen davant els nostres ulls, primer de tot, la superfície del quadre i el propi procés de pintar. La pintura com a pintura.

Observa aquesta pintura de Tapies, cridada la creu de fusta. En quina categoria la classificaries?

- Pintura gestual
Feedback: No es correcte
- Pintura matèrica
Feedback: Correcte