Title: Cos i proporció: el cànon
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Molt relacionat amb les opcions figuratives es troba el concepte de cànon o model de proporcions del cos humà.

L'ésser humà és el tema central de les arts plàstiques; a l'escultura, fins fa poc, gairebé l'únic.
Per aquesta raó, no és d'estranyar que un dels principals problemes artístics hagi estat la manera correcta de representar el cos. A l'art occidental clàssic (incloent-hi l'etapa des del Renaixement al segle XIX) la "ciència de les proporcions" ha estat considerada com la base de l'art de l'escultor; a la pintura, el seu paper no ha estat tan destacat, ja que les mides aparents es veuen afectades per la perspectiva.
Aquesta preocupació la trobem ja a l'antic Egipte. Pintors i escultors feien servir una quadrícula per fixar la mida de les diferents parts del cos: 18 quadres per una figura dempeus i 14 per una asseguda, 6 des de la planta del peu fins al genoll, 10 del genoll a la base del coll... Aquestes normes no són un veritable cànon, ja que no es refereixen a les proporcions del cos representat, sinó al de les parts de la imatge , independentment de la seva posició,perspectiva...

El cànon, entès com a model de proporcions del cos humà apareix a l'art grec clàssic, i es relaciona de manera molt estreta amb la recerca de l'harmonia o ideal de bellesa, és a dir, amb una opció d'art idealitzat. Va ser l'escultor Policlet, al segle V a.C. , qui va definir aquestes proporcions perfectes en un tractat, i les va plasmar al seu Dorífor. El cànon de Policlet inclou les relacions entre totes les parts del cos: alçada i amplada, rostre i cap, braç, avantbraç, mà... L'element que fa servir com a referència és la llargada del rostre; l'alçada total hauria de ser de 9 rostres. Tanmateix, estem més acostumats a sentir aquesta proporció expressada en caps: 7,5 caps. Al segle següent, Lisip va allargar el cànon per aconseguir una major elegància: 10 rostres (8 caps). La relació entre l'alçada total i el rostre o el cap és la proporció més important d'un cànon.

També es fixen les proporcions del rostre, utilitzant com a referència la llargada del nas. Aquesta mateixa mida es repeteix fins al naixement del cabell, i de la punta del nas al mentó, és a dir, el rostre fa 3 vegades la llargada del nas, i una altra llargada des del naixement del cabell a la part superior del cap.
Aquests models tan detallats es centren al que consideren l'ésser perfecte, l'home adult jove, deixant de banda a nens o ancians. La dona, en canvi, rep molta menys atenció, d'acord amb la idea que la dona és un home imperfecte. És il·lustratiu el raonament d'un tractadista de finals del segle XIV, Cennino Cennini: de la dona jo no en parlaré, ella no té cap mida perfecta.

L'art bizantí té el seu propi cànon, basat en una proporció de 9 rostres. A l'art medieval occidental, en canvi, el concepte de cànon desapareix. Les proporcions de les figures són molt variades, depenent sobre tot del lloc on estan situades. Quan hi ha poc espai, el cos es fa més petit en relació amb el cap (la part més significativa, juntament amb les mans). Així, als capitells podem trobar figures de només 4 o 5 caps d'alçada, en tant que als brancals són molt més allargades, arribant fins a 10 caps. Aquesta diversitat s'ha de relacionar també amb les variants locals (un cas extrem és el de Sant Llàcer d'Autun, amb figures que sobrepassen els 12 caps). Pel que fa a l'evolució temporal, l'art Gòtic habitualment presenta proporcions més esveltes que el Romànic.

Els principis dels cànons clàssics van ser recuperats i perfeccionats pels autors renaixentistes: Alberti, Leonardo... El més exhaustiu va ser Durero, que va voler posar d'acord el cànon, amb la diversitat de la vida real, recollint les diferències en funció de l'edat, el sexe, i la tipologia (llarga, curta, mitjana), fins arribar a un total de 26 models. Posteriorment, el cànon perd importància, ja que la idealització va deixar pas a altres plantejaments artístics: realisme, estilització... Tanmateix, per les opcions classicistes de l'art (fins al segle XIX) continua essent un element fonamental.