Title: Expressió i moviment
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Índex

Expressivitat i moviment

Expressivitat i moviment

Art i expressió són paraules que, sovint, van juntes. Però, de quina cosa parlem, quan a les arts plàstiques parlem d'expressió? De l'expressivitat dels personatges representats, a les obres figuratives? Dels aspectes emocionals de la representació? D'allò que l'artista expressa d'ell mateix? I, de quina manera ho fa?

Una altra paraula que trobem en relació a expressió és moviment. De fet, al llarg de la Història de l'Art l'interès per representar aquests dos aspectes s'ha donat freqüentment a la vegada; segurament, no és casual que els estils artístics més expressius siguin també els més dinàmics. En representar la figura humana, el fet de voler mostrar-la en moviment i sotmesa a les emocions va lligat a una opció figurativa interessada pels aspectes més concrets i individuals de la vida. En canvi, això pot ser deixat de banda si el contingut de l'art va lligat a conceptes més abstractes i impersonals.

Un món immòbil i impersonal

Un món immòbil i impersonal

Com vam veure a Figuració, les imatges antinaturalistes no pretenen mostrar l'aparença visual de les coses, sinó el seu significat. Les figures no presenten caràcters individualitzats, sinó, més aviat, estereotipats; fins i tot, quan representen persones concretes (un sant, un personatge il·lustre), el que interessa d'elles no és la seva individualitat, sinó el seu rol, el lloc que ocupaa l'imaginari col·lectiu com a personificació d'un determinat concepte.

Per això, aquestes imatges són impassibles, alienes al món dels sentiments humans; la paraula hieratisme, que designa aquesta mena de solemnitat immòbil, deriva de l'arrel hieros (sagrat).

Si per necessitats de la narració els personatges han de mostrar sentiments, també els seus gestos són estereotipats, prefixats. Per la mateixa raó, tampoc no hi ha moviment; perquè les imatges són més la representació plàstica de les paraules, que no pas la imitació de l'aspecte de les persones.

I, per captar el sentit d'aquestes paraules pintades o esculpides, hem de conèixer el vocabulari visual de la seva cultura. Només així podrem entendre, per exemple, l'aparenta incongruència del somriure fix d'un personatge en una situació dramàtica: aquest sonriure no era vist com a expressió emocional, sinó com a part de la representació normal de la persona.

Serenitat i perfecció

Serenitat i perfecció

La història de l'escultura grega ens mostra un procés d'evolució des de l'estereotip del període arcaic a la idealització de l'època clàssica.Progressivament, s'abandona l'esquematisme antinaturalista, per anar vers una major exactitud anatòmica a la representació del cos humà.

Al mateix temps, s'abandona la rígida immobilitat dels kouroi i korai arcaiques, en posicions sempre iguals, per cercar actituds més naturals i variades. Tanmateix, no es tracta tant de passar de la figura immòbil a la figura en moviment, com de substituir la rigidesa per la naturalitat. L'art clàssic no cerca la realitat humana concreta, sinó la perfecció de l'ideal. I aquest ideal es manté en un àmbit d'intemporalitat, alien al moviment i al canvi, d'expressió sempre serena, sempre reposada.

A les actituds d'aquests éssers perfectes predomina, doncs, una quietud relaxada i flexible. La representació de l'anatomia en posició de moviment pot, però, assolir nivells inigualables, com succeeix al Discòbol; tanmateix, hi ha una contradicció entre el moviment del cos i  la quietud del rostre, que impedeix transmetre una veritable sensació de moviment.

Posició de moviment, sensació de moviment

Posició de moviment, sensació de moviment

L'art és un llenguatge. No n'hi ha prou, amb presentar el cos humà en posició de moviment, per donar la sensació de moviment: cal utilitzar els mitjans artístics adients. Perquè, en realitat, el que es tracta d'aconseguir és, en ell mateix, contradictori: que una realitat immòbil (un quadre, una escultura) transmeti allò que només existeix en el temps.

Cal, d'una banda, seleccionar el moment: les obres més dinàmiques no mostren el punt central del moviment, sinó aquell immediatament anterior: el punt de màxima concentració d'energia. Cal, també, utilitzar amb aquest objectiu les formes i esquemes de composició: els artistes van explorar el dinamisme de les línies corbes en comparació a les rectes, de la diagonal i les línies inclinades en comparació als esquemes vertical/ horitzontal, de les composicions en espiral o vòrtex... Els escultors, especialment, van treure profit de les possibilitats dels vestits flotants, o assotats pel vent.

D'aquesta manera, a l'estudi de les posicions anatòmiques del cos es van afegir els procediments del llenguatge plàstic per a transmetre la sensació de moviment.

Gest i expressió

Gest i expressió

L'expressió de les emocions, a les arts plàstiques, apareix en alguns periodes artístics (hel·lenístic, gòtic, barroc, romanticisme...)

Com passa al moviment, també aquí hem de diferenciar dos aspectes: d'una banda, la representació més o menys fidel de les expressions facials i corporals, dels gestos; d'altra, els mitjans expressius del llenguatge plàstic. Una cosa és l'expressió de patiment o el riure d'un rostre; una altra, la utilització d'una il·luminació dramàtica, de colors foscos o fortament contrastats, de formes punxants, de pinzellades violentes o textures rugoses...

A l'escultura, on la figura humana té l'absolut protagonisme, el llenguatge corporal és especialment important. Més enllà de la simple imitació dels gestos, les posicions del cos poden amplificar, simbolitzar o transmetre actituds, sentiments, emocions. El cos es tanca en ell mateix o s'obre, en expansió; gira, i la tensió muscular d'una posició forçada es converteix en sentiment d'angoixa. També les sensacions de pes, inestabilitat o desequilibri, es poden convertir en formes d'expressió.

Podem veure aquí dues obres  intensament dramàtiques, ambdúes relacionades amb la mort de Crist. En l'obra  de Dell'Arca, el dramatisme es deu al realisme dels gestos de dolor (rostre, mans...). En l'obra de Miguel Ángel, en canvi, el que utilitza l'artista per transmetre la seva angoixa davant la mort no és l'expressió dels rostres, sino la sensació d'inestabilitat de la massa escultòrica; el desequilibri entre el cos pesant i les cames plegades i febles, la inevitabilitat del derrumbament. Miguel Ángel va més enllà del dramatisme del llenguatge corporal, per utilitzar la expresivitat del llenguatge escultòric.

El temps del canvi

El temps del canvi

La consciència del canvi, del moviment, són part intrínseca del món contemporani; i la seva importància ha estat ressaltada per l'art des de diferents plantejaments, amb diferents mitjans. Recordem l'interès dels impressionistes pels aspectes més fugaços de la natura, o dels futuristes per la velocitat.

Els mitjans utilitzats han estat molt diversos: en pintura, la factura inacabada, la pinzellada ràpida, ajuden a transmetre aquesta sensació del món canviant. La superposició de fases d'un moviment (a manera de seqüència cinematogràfica), o els efectes d'inestabilitat visual de l'art òptic, són mostres d'un especial interès per aquest aspecte. En escultura, trobem diferents formes d'incorporar el moviment real a una forma artística per definició immòbil.

Tanmateix, la mostra més clara de la importància del moviment a les arts de la imatge és, precisament, la consagració de la cinematografia com a la forma artística contemporània per excel·lència: l'art de la imatge en moviment.

L'autonomia de l'expressió

L'autonomia de l'expressió

Com ja hem vist, l'expressió a les arts plàstiques forma part, d'una banda, del contingut figuratiu (els gestos dels personatges, les expressions dels rostres); d'altra, del llenguatge plàstic: l'ús del color i la forma, de la textura, la llum, l'equilibri...

A l'art contemporani, en moltes obres la figuració perd importància o no hi existeix. No hi ha argument, a l'obra: l'expressió depèn molt més del llenguatge plàstic, sense suport figuratiu. Però el sentit d'aquest llenguatge no és universal, ni unívoc: es relaciona amb les investigacions dels artistes, amb les idees i preocupacions de l'univers cultural al qual l'obra d'art pertany. Cal obrir i afinar, doncs, la nostra mirada, per percebre allò que l'obra d'art expressa. Cal obrir també, però, la nostra ment al coneixement del seu univers, per tal que, en aquesta trobada emocional entre l'obra i nosaltres, puguem diferenciar allò que a cadascú pertany .

Final de la ramificació

Final de la ramificació