Title: Figuració
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Index

El contingut de les arts plàstiques

El contingut de les arts plàstiques

Des de fa molt de temps, es parla a l'art de forma i contingut. El contingut seria allò que l'obra transmet, i la forma, el conjunt d'elements que permet transmetre aquest contingut.
Tanmateix, aquesta divisió ens pot portar a llocs erronis. Per exemple,  a identificar contingut amb idees, o amb alguna cosa que puguem traduir en paraules. Però, l'art no parla només a la nostra consciència: parla al nostre ésser integral, incloent-hi les nostres emocions, el nostre cos, la nostra sensorialitat.

 També es diu que l'art és un llenguatge; cada forma artística, però, fa servir medis específics: colors i línies, sensacions tàctils, sons, paraules...  Per això, podem tractar d'explicar què és el que ens diu una pintura, o una cançó; però, si realment poguéssim explicar-les del tot, no ens caldrien pintures ni cançons. Amb les paraules en tindríem prou.
Les arts plàstiques són arts visuals, i també, de una o altra manera, tàctils. Fan servir línies, formes i colors, i també pes, volum, textures, sensacions tèrmiques... Amb aquests elements, la pintura i l'escultura ens parlen, de la mateixa manera que ens poden parlar la música o el paisatge.

A més, poden crear imatges identificables, representar éssers i objectes, reals o imaginaris. A aquesta capacitat de representar imatges, l'anomenem figuració. A les obres que representen éssers o objectes identificables les anomenem obres figuratives; en cas contrai, parlem d'obres no figuratives o abstractes.

Digues si aquesta afirmació és vertadera o falsa:

Un quadre abstracte és el que no té contingut

- Vertader
Feedback: Torna a llegir què vol dir "contingut"
- Fals
Feedback: Molt bé. Si comunica alguna cosa, vol dir que té un contingut.

Abstracció i figuració

Abstracció i figuració

L'art abstracte no és exclusiu de la nostra època. Altres cultures ens han deixat meravelloses mostres, com ara, les decoracions murals a l'art islàmic, o els entrellaçats cèltics.

També és freqüent confondre art figuratiu amb art realista. A la major part de les èpoques i cultures, l'objectiu de les representacions no ha estat imitar, amb fidelitat fotogràfica, l'aparença visual de les coses. De fet, si la funció d'una imatge és transmetre una informació, narrar una història, o simbolitzar una idea, una representació il·lusionista seria, fins i tot, contraproduent. Pensem, per exemple, a les senyals de tràfic: les entendríem igual si hi posessin els automòbils o els animals amb tots els detalls, amb volum, llums i ombres...?

Una obra figurativa és la que representa alguna cosa de manera que sigui identificable. Que ho faci de manera més o menys propera a l'aparença que les coses tenen a les fotografies, no depèn tan sols de l'habilitat de l'artista (com, de vegades, es pensa ingènuament). Està en relació amb moltes altres coses: les tradicions artístiques, la funció de la imatge, les demandes del públic... Aquests aspectes són els que condicionen les diferents opcions figuratives.

Quantes d'aquestes obres són figuratives?

- Tres
Feedback: Molt bé!
- Una
Feedback: No és correcte
- Dos
Feedback: No és correcte
- Quatre
Feedback: No és correcte

Les opcions figuratives

Les opcions figuratives

Un mateix tema pot ésser abordat des de diferents opcions figuratives, com podem veure a la següent imatge:

Pretendre fer una classificació tancada de totes les opcions figuratives possibles, suposaria tenir una visió molt pobre de l'art: n'hi ha tantes com obres d'art. En cada cas, s'ha de buscar la manera més adequada per descriure-la. Tractarem, però, de proposar-ne algunes, per anar familiaritzant-nos amb el vocabulari estètic.

Perquè creus que hi ha  diferències entre aquestes imatges?

- Perquè unes estan millor pintades que altres
Feedback: No és correcte
- Peruè corresponen a difrents plantejaments artístics
Feedback: Molt bé!
- Perquè representen a diferents persones
Feedback: No éscorrecte

Explicar el que sabem: la imatge antinaturalista

Explicar el que sabem: la imatge antinaturalista

Crear una imatge no vol dir reproduir l'aparença visual de les coses. Potser l'objectiu és que els personatges representants siguin fàcilment identificables; o que l'espectador reconegui les seves qualitats, o les seves accions. Per aconseguir això no cal que les imatges pintades donin sensació de corporeïtat o projectin ombres, o que les proporcions anatòmiques siguin exactes: pretenen ser imatges, no reproduccions de fenòmens visuals.
Aquesta opció figurativa, que anomenarem antinaturalisme, no tracta de mostrar l'aparença visual de les coses, sinó el seu significat. Així, la mida dels personatges o objectes estarà en funció de la seva importància, o de les necessitats de la narració; els elements irrellevants (paisatges, edificis...) no hi són o tenen una presència mínima; les posicions són aquelles que permeten entendre millor la informació... Les formes es modifiquen, bé mitjançant un procés de simplificació (esquematisme), bé per aconseguir efectes decoratius. En pintura, la representació es plana; en escultura, moltes vegades està subordinada al marc arquitectònic; les proporcions anatòmiques poden ser molt inexactes ...
És freqüent que aquestes representacions facin servir normes fixes o estereotips, que estableixen el significat de gestos o colors, o la manera adequada de representar el cos (per exemple, la frontalitat de la pintura egípcia, molt més estricta quan més important era el personatge representat). Aquestes convencions formals o estereotips, fàcils d'entendre dins la col·lectivitat a la qual s'adreçava la imatge, han de ser conegudes per poder entendre-la, i poden donar lloc a molts malentesos: en un conegut relleu maia, una forma estereotipada, que representa l'arbre de la vida, ha arribat a ser interpretada ¡com el seient d'una nau espacial!...
En alguns moments històrics (l'antiga Grècia, Occident a partir de l'Edat Mitjana...) s'han dut a terme processos que han portat de l'antinaturalisme al realisme, mitjançant modificacions progressives dels esquemes de representació (ho podem veure a la il·lustració de la pàgina anterior). Per tant, hem de tenir en compte que (com en totes les opcions figuratives) l'antinaturalisme no és una característica absoluta, sinó una qüestió de graus.

Aquesta imatge és antinaturalista perquè:

- Perquè representa éssers que no existeixen a la naturalesa
Feedback: Torna a llegir la pàgina
- Perquè els personatges tenen actituds poc naturals
Feedback: Torna a llegir la pàgina
- Perquè les formes, colors i proporcions són estereotipades
Feedback: Molt bé!
- Perquè no és figurativa
Feedback: Torna a llegir la pàgina

Reproduïr el que veiem: la imatge realista

Reproduïr el que veiem: la imatge realista

Potser l'opció figurativa que ens sembla més habitual és el realisme, fins el punt que, per molta gent, és l'element fonamental per jutjar la qualitat d'una obra.
Una imatge realista és la que se'ns presenta amb l'aparença de les coses reals, tal i com la podríem veure si es trobés davant dels nostres ulls. En un cas extrem, podria enganyar-nos fent-nos prendre la representació per l'objecte real (trompe-l'oeil). Per aconseguir-ho, a més de reproduir amb la màxima exactitud les formes i proporcions, es fan servir tècniques il·lusionistes. En pintura, es tracta de mostrar la tridimensionalitat mitjançant la perspectiva, o els efectes de llum i ombres. En escultura, es pot arribar a incloure elements com ara cabell natural, ulls de vidre...

Això no té cap relació amb el tema de l'obra: es pot representar de manera molt realista coses inexistents o éssers imaginaris. Les arts plàstiques ho han fet sovint, de la mateixa manera que avui ho fa (gràcies als efectes especials) el cinema fantàstic. Alguns artistes (Com el Bosco, o els  surrealistes) aconsegueixen un gran impacte mitjançant la representació realista de coses impossibles. Tanmateix, quan es representen de manera realista temes ficticis (o que no pertanyen a la realitat immediata), es parla, més aviat, de naturalisme.

  D'altra banda, el concepte de realisme no és absolut, dependrà de les nostres expectatives, de quina mena de representacions estem acostumats a veure. Si tornem al cinema, avui dia no consideraríem gaire realista la primera pel·lícula de la història (l'arribada del tren), amb els colors marrons i els moviments sincopats de les pel·lícules antigues; però, quan es va projectar , els espectadors van sortir corrent dels seus seients, creient que el tren se'ls venia a sobre. Així, moltes vegades, quan diem que una obra és realista ho diem per comparació amb altres (anteriors o contemporànies).
 A la sèrie de representacions de Crist, compara les situades a A), B), i F), i digues quin seria el seu ordre, de més realista a menys :

- B, A, F
Feedback: Segur?
- A, B, F
Feedback: Torna't-ho a mirar
- F, B, A
Feedback: Molt bé!

La realitat idealitzada

La realitat idealitzada

En algunes èpoques (Grècia clàssica, Renaixement...), els artistes han representat les imatges amb l'objectiu d'apropar-se a un ideal de bellesa. Aquesta opció figurativa l'anomenem idealització.
La idealització es refereix, bàsicament, a la representació de la figura humana, que s'ha d'ajustar a un model imaginari. Això inclou la definició d'un cànon, que defineix quines són les proporcions perfectes del cos humà (com ara, els cànon de Policlet, o de Lissip, a l'Antiguitat). No cal dir que el concepte d'allò que anomenem perfecte és diferent d'una època a una altra: les Venus clàssiques no serien acceptades en cap Passarel·la actual. A més d'això, un artista pot tenir el seu concepte personal de la bellesa, potser no idèntic al dels seus contemporanis. L'ideal de Botticelli no és exactament el mateix que el de Leonardo.

La representació idealitzada sorgeix dins del procés que va del estereotip al realisme: implica una major exactitud anatòmica, utilització de procediments il·lusionistes (tridimensionalitat, etc...). Per això, hi ha qui considera que el realisme pot tenir dos plantejaments: el realisme idealitzat (que representa models genèrics o arquetips), i el realisme concret (més interessat per les característiques individuals). D'altra banda, però, la idealització habitualment implica una certa simplificació, així com la tendència a la regularitat de les formes (rostres ovalats, fronts rectes...) que, als casos extrems, poden arribar a ser estereotipades. En aquest sentit, és il·lustrativa l'evolució de l'escultura grega antiga, que, al llarg de les fases arcaica, clàssica i hel·lenística, passa de la representació antinatural, esquemàtica i estereotipada de l'època arcaica, a la representació realista de l'etapa hel·lenística. En mig d'aquest procés, trobem la representació idealitzada característica del període clàssic, un tipus d'idealització més esquemàtica al començament, i progressivament més natural o realista.

 Digues en quin ordre hauríem de posar aquestes imatges, per tal que es vegi l'evolució de l'escultura grega: representació antinatural, estereotipada (estil arcaic); idealitzada, esquemàtica (clàssic temprà ); idealitzada, més natural (clàssic tardà); realista (hel·lenístic).

- A, B, D, C
Feedback: Torna-ho a intentar
- D, C, B, A
Feedback: Molt bé!
- D, B, C, A
Feedback: Fixa't bé
- B, D, C, A
Feedback: Fixa't bé

El punt de vista de l'artista: estilització

Opcions figuratives: estilització

Com ja hem vist, les imatges idealitzades tenen com a objectiu apropar-se a un ideal de bellesa. Però, quina bellesa: la del personatge representat, o la de la representació? O, dit d'una altra manera: és el mateix la bellesa en una persona real que en una representació artística?

        E n una representació idealitzada no es planteja aquesta diferència: la màgia de la Venus de Botticelli pertany tant a la perfecció de les formes i al rostre encisador de la deessa, quant a la delicadesa de les línies i colors. Molt diferent és, en canvi, la Madonna que Parmigianino va pintar mig segle més tard, amb proporcions tan allunyades del cànon clàssic, que va ésser anomenada la Madonna del coll llarg. Sense dubte, aquestes proporcions tan allargades (quina alçada tindria si es posés d'en peus?) proporcionen a l'obra una elegància i refinament característiques; en una dona real, però, aquestes proporcions haurien estat considerades inacceptables, una deformitat, fins i tot...

Això és el que anomenem estilització: la modificació de les formes i proporcions de les figures i objectes, per aconseguir la bellesa de la forma artística, que és diferent de la bellesa dels personatges representats, si els poguéssim veure com a persones reals. L'artista introdueix així el seu punt de vista, la seva capacitat per crear bellesa: el seu estil personal.

A continuació, fixeu-vos a la següent il·lustració, de finals del segle XIX. Quin seria l'adjectiu més adient per definir-la?

- Realista
Feedback: Tu creus?
- Idealitzada
Feedback: Torna a llegir la pàgina
- Estilitzada
Feedback: Molt bé!
- Antinaturalista
Feedback: Aquesta resposta és errònia

El punt de vista de l'artista: expressionisme i caricatura

El punt de vista de l'artista: expressionisme i caricatura

Un dels objectius de l'art pot ser l'expressió de les emocions, les idees, o la personalitat de l'artista. A més, de la mateixa manera que la realitat pot ser representada de manera idealitzada, també ho pot ser de manera crítica o negativa.
Així, tots els elements poden ser intencionadament alterats amb aquest objectiu expressiu: formes, colors i proporcions, evidentment; també, però, el tipus de pincellada, l'acabat dels materials, les textures... D'una manera o altra, l'expressió de l'artista sempre està present a l'obra; és quan aquestes alteracions expressives tenen un caràcter protagonista, que parlem d'expressionisme.

Així, l'artista projecta, mitjançant el llenguatge plàstic, la seva actitud negativa vers allò representat. En ocasions, aquesta actitud té un component no tant d'expressió personal com de crítica; es fa servir per atacar o ridiculitzar personatges , fets o costums. En aquests casos parlem, més aviat, de caricatura.

Per entendre aquest component expressionista de l'art s'ha de tenir en compte cóm era rebuda al seu context. Una imatge amb deformacions o desproporcions anatòmiques té un sentit diferent en un context on és un tipus de representació habitual, que si no ho és; per exemple, que hi hagi desproporcions en una Mare de Deu romànica no té cap sentit negatiu: això forma part del llenguatge plàstic habitual a la seva època. Si ho podria tenir, en canvi, en una obra del segle XVIII. Mai no hem d'oblidar que, per entendre una obra d'art, hem de conèixer el seu context històric i cultural. Altrament, podrem fruir les seves formes i colors (com ho fem davant d'un paisatge), però no pas entendre el seu contingut.

Les segünts imatges ens mostren un tema molt impactant: Saturn devorant els seus fills, en les versions de Rubens (la 1ª) i Goya (la 2ª). Creus que alguna d'elles utilitza un tractament expressionista?

- No, cap d'elles
Feedback: Mal
- Sí, totes dues
Feedback: Una cosa és que el tema sigui molt impactant; una altra, que estigui representat de manera expressionista. Llegeix bé què vol dir expressionista.
- Si, la primera (Rubens)
Feedback: Una cosa és que el tema sigui molt impactant; una altra, que estigui representat de manera expressionista. Llegeix bé què vol dir expressionista.
- Sí, la segona (Goya)
Feedback: Molt bé!

L'art com a creació: la figuració a l'art contemporani

L'art com a creació: la figuració a l'art contemporani

Al llarg de la Història, i a la major part de les cultures, trobem a les arts plàstiques una opció figurativa que omple els objectius que la societat espera de l'art, i és percebuda, per tant , com la forma normal de representar les coses. Els espectadors de l'antic Egipte, o del món romànic europeu, accedien al contingut de les obres sense qüestionar-ne el tipus de representació. Al Renaixement, els amants de l'art podien trobar-se amb representacions procedents de diferents èpoques i plantejaments artístic; tanmateix, tenien clar quina era la forma de representació correcta (la del món clàssic, que consideraven que renaixia desprès de segles d'obscuritat).

Al món contemporani la situació és radicalment altra. Ens hem acostumat a una situació de canvi permanent, i acceptem tots els llenguatges i totes les opcions artístiques. En canvi, cap d'elles és la manera normal de representar les coses: no hi existeix més, això. Tots les opcions són nostres, i, precisament per això, ninguna no ho és.
Tampoc l'art té habitualment un objectiu, fora d'ell mateix. L'artista elegeix conscientment la seva opció, qualsevol que aquesta sigui (abstracta o figurativa; realista, antinaturalista... fins i tot, art sense obra d'art). Les opcions figuratives arriben a ser tan complexes, que, en moltes obres, ni tan sols queda clar si l'obra és o no figurativa. El tors femení d'Arp, és realment un tors femení increiblement alterat? o és, més aviat, una obra abstracta, que inclou formes semblants a pits de dona? No hi ha una resposta correcta, no es tracta de ficar a la força les obres al calaix de la classificació; sinó de reflexionar i descriure les maneres diverses que els artistes tenen d'apropar-se a la representació.
L'artista d'altres èpoques feia servir el llenguatge artístic de la seva època: parlava en prosa sense saber-ho. L'artista contemporani ha perdut aquesta mena d'innocència; ha de decidir entre tots els llenguatges possibles, i la seva obra és, primer que tot, una presa de posició davant l'art. Una representació pictòrica plana, al segle XI, és la manera normal de pintar; al segle XX, és una opció intencionada. Una imatge hiperrealista, com la del Comprador de Hauson (sí, és una escultura) potser ens planteja fins quin punt no és un absurd crear duplicats de la realitat.
L'art parla de moltes coses; al món contemporani, però, parla principalment d'ell mateix: d'allò que entén per art el propi autor, dels debats i els interessos del món de l'art. Potser és per això que, per la gent que no pertany a aquest món, que no coneix la seva història o les seves preocupacions, es percebut com a un idioma estranger: ens pot agradar com sona, però, no sabem què significa.
Ja havíem dit que, per entendre una obra d'una altra època, cal conèixer el seu context històric i cultural. Sense estudiar-la, no podrem entendre l'art d'una altra cultura. El que és una peculiaritat de la nostra època, però, és que tampoc no podrem entendre el nostre.

D'aquestes escultures contemporànies, quina t'agrada més?:

- La primera (Calder: mobile)
Feedback: Per aquesta pregunta, no hi ha una resposta correcta, totes ho són: és una opció personal. Tanmateix, quan més sabrem, millor podrem entendre i gaudir amb l'art.
- La segona (Hanson: comprador)
Feedback: Per aquesta pregunta, no hi ha una resposta corrcta, totes ho són: és una opció personal. Tanmateix, quan més sabrem, millor podrem entendre i gaudir amb l'art.
- La tercera (Hausmann: the spirit of our time)
Feedback: Per aquesta pregunta, no hi ha una resposta correcta, totes ho són: és una opció personal. Tanmateix, quan més sabrem, millor podrem entendre i gaudir amb l'art.
- Cap d'elles
Feedback: Per aquesta pregunta, no hi ha una resposta correcta, totes ho són: és una opció personal. Tanmateix, quan més sabrem, millor podrem entendre i gaudir amb l'art.
- La quarta (Arp: tors femení)
Feedback: Per aquesta pregunta no hi ha una resposta correcta, totes ho són: és una opció personal. Tanmateix, quan més sabrem, millor podrem entendre i gaudir amb l'art.

Final de la ramificació

Final de la ramificació