Title: Pintura i composició
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Índex

La composició en la pintura

La composició en la pintura

Una obra d'art està formada per diferents parts que es relacionen entre elles, és a dir, té una estructura. En un poema, o en una simfonia, aquesta estructura es desenvolupa en el temps; en un quadre, o en una escultura, a l'espai.

Així doncs, el que anomenem composició en una pintura és aquesta estructura: la manera que es distribueixen espacialment les seves parts, i la relació que s'estableix entre elles.

Aquestes relacions afecten tots els aspectes de la pintura: els aspectes figuratius (personatges, objectes, direccions de les mirades o els moviments), i als elements plàstics (formes, colors...). Igualment, l'espai de la composició és tant la superfície bidimensional de la pintura, com l'espai pictòric representat.

Repetició i variació

Repetició i variació

La repetició és una forma bàsica d'organització, crea una estructura fàcilment perceptible, un ritme. Quant menys elements diferents n'hi ha, més fàcilment el captem, ens dona sensació de claredat, ordre...

Però un excès de repetició pot ser monòtona, rígida, aborrida; necessitem sortir de la repetició, de l'ordre, com fa un percussionista que trenca el seu ritme per introduir variacions que el facin més interessant... sense perdre's; ha d'evitar la monotonia, però també la confusió. L'art es mou entre aquests dos principis: repetició i variació, ordre i desordre, depenent de l'estètica de cada època, de cada artista.

En la pintura és frequent trobar composicions on els elements es repeteixen a partir d'un eix de simetria: és el cas de la Madonna dei Frari de Bellini. Està formada per tres taules: en la central (més alta i rematada en semicercle), la Mare de Deu i el Nen, i angelets músics; a les dels costats (remat recte) parelles de sants. Totes les figures es disposen simètricament en torn a la Mare de Deu; és una composició extremadament clara i ordenada. Tot i així, les figures són semblants, però no idèntiques. Hi ha petites variacions en les postures, objectes, mirades... que li donen naturalitat i eviten que la simetria sigui excessivament rígida.

Els esquemes compositius

Els esquemes compositius

Un aspecte important de l'anàlisi de la composició és la identificació d'esquemes compositius, pautes d'organització de formes i colors, o línies estructurals.

Al quadre del Greco l'enterrament del comte d'Orgaz podem trobar algunes molt evidents: l'eix de simetria, la línia horitzontal marcada pels caps, el cercle groc en torn de la figura del comte...

Altres de les línies marcades a l'esquema, en canvi, potser no són tan evidents. I es podrien trobar més; una obra d'art és inagotable, pot ser "llegida" de moltes maneres. Quant més la mirem, més coses podem trobar; i una altra persona trobaria d'altres... No es tracta, doncs, de trobar tots els esquemes possibles, ja que això és, per definició, impossible, però sí les línies principals.

Hi ha estils artístics on la composició és molt clara: les obres renaixentistes, per exemple, utilitzen disposicions simètriques, esquemes amb formes geomètriques simples (la composició en triangle característica del Cinquecento...); en canvi, en altres èpoques, aquesta claredat va passar a ser percebuda com rigidesa, i es van començar a utilitzar composicions asimètriques, organitzades amb pautes menys evidents, per transmetre la sensació d'una major naturalitat. L'equivalent, en certa manera, de l'actitud del fotògraf que tracta d'evitar que es vegi que els seus models estan posant.

Composició i significat

Composició i significat

Moltes vegades, la disposició dels elements (és a dir, la composició) és també una manera de transmetre significats. Per exemple, la posició d'una figura en el centre o en la part superior d'una composició pot servir per transmetre la seva importància. Però no sempre: per això cal conèixer el llenguatge plàstic de cada època, per entendre quin sentit li donaven artista i espectador als diferents aspectes de l'obra.

A l'enterrament del Comte d'Orgaz podem veure com l'eix de simetria té al seu extrem inferior el cos mort del Comte; al superior, Jesucrist. Entre mig, l'àngel que porta en els seus braços l'ànima del Comte (la figura transparent d'un nen). L'eix de simetria hi posa de manifest la relació: l'ànima que deixa el cos mort, i puja per ser rebuda per Jesucrist. També podem veure com la línia horitzontal dels caps divideix el quadre en dues zones: amunt, el món celestial; a sota, el terrenal. És a dir, l'esquema compositiu serveix tant per crear l'estructura formal del quadre, com per transmetre el seu missatge.

Al quadre de Tintoretto el Lavatori, apareix representada l'escena on Jesús renta els peus dels apòstols desprès de l'últim sopar.  Una composició tradicional hauria situat Jesús en el centre del quadre; Tintoretto sorprèn l'espectador posant-hi un gos, y desplaçant l'escena principal vers el lateral. Podem deduir que, per l'artista, l'objectiu artístic de crear una composició insòlita era al menys tan important com el missatge religiós del quadre. Tanmateix, utilitza altres procediments per ressaltar aquesta zona lateral: descentra també la perspectiva y situa la taula en un cridaner escorç. D'aquesta manera, crea potents línies de fuga des del punt de fuga (situat a l'arc de triomf del fons) i al llarg de la taula, apuntant com una fletxa a l'escena del Lavatori.

Com podem veure, una composició no juga tan sols amb la distribució de línies i colors: utilitza també elements representatius (en aquest cas, la perspectiva; també podria ser la direcció d'una mirada, la llum, la relació entre dos personatges...). Els aspectes plàstics i figuratius interactuen en la composició del quadre, fent ressaltar el seu significat.

Superficial i profund

Superficial i profund

Com van veure a la lliçó sobre l'espai pictòric, la pintura pot ser plantejada com a una mena de finestra, en la qual la superfície pictòrica suggereix un vidre transparent, darrera del qual hi ha un espai tridimensional.

En aquests casos hem de veure la disposició dels elements representats en relació a aquest vidre. Si imaginem que sobrevolem l'escena representada en aquest quadre de Rafael, veurem que el grup de figures forma una filera davant d'aquest vidre. La mateixa disposició paral·lela a la finestra trobem en les rajoles del terra. Aquest tipus de composició s'anomena superficial, ja que s'organitza a partir de la superfície pictòrica.

A las Meninas, en canvi, no hi ha cap filera; les figures se situen a diferents nivells de profunditat, i alguns elements es disposen de manera oblíqua a la superfície de la pintura (la Menina de la dreta, el bastidor sobre el qual pinta Velazquez). És una composició profunda.

Aquests termes (composició superficial i profunda) no impliquen que la il·lusió de profunditat espacial estigui més o menys aconseguida; es refereixen més aviat al fet que estigui organitzada o no en funció de la superfície de la finestra pictòrica.

Obert i tancat

Obert i tancat

En la composició d'una pintura figurativa també podem analitzar la relació entre l'interior i l'exterior del quadre. Si tornem a agafar els dos quadres anteriors, veurem que a les Noces de la Verge tot allò fonamental està dins del quadre: els personatges principals i l'acció, els personatges secundaris que els rodegen, tancant l'escena... No falta res.

 En lasMeninas, en canvi,  les mirades, l'interès dels personatges es dirigeix vers l'exterior del quadre, vers alguna cosa que està fora: els reis, que apareixen reflectits al mirall del fons.  A més, dona la sensació que l'escena podria continuar pels costats, que els limits laterals són una mica arbitraris...

Una composició  tancada, doncs,és la que s'organitza vers l'interior, en tant que una composició  oberta és la que remet a l'exterior (amb mirades, figures incompletes o fins i tot absents...).

Premeditat o casual?

Premeditat o casual?

De vegades ens podem plantejar fins quin punt una estructura compositiva va ser deliberada, o bé fruit de la casualitat. Va haver-hi una planificació premeditada per part de l'artista? O bé som nosaltres, que trobem coses que l'artista no tenia previstes?

De fet, totes dues coses. Hi ha artistes molt racionals, i altres més intuitius; hi ha composicions tan clares que han d'haver estat premeditades (en ocasions conservem dibuixos preparatoris que evidencien aquesta intencionalitat).

Però la creació artística no se situa completament al terreny de la consciència. En la composició, no analitzem la intencionalitat, sinó el resultat; tractem de veure l'estructura del quadre, tant si el pintor la va planificar conscientment, com si es va deixar portar per la seva intuició. Probablement és aquest el significat de la frase de Picasso "yo no busco, encuentro".