Title: Escultura: el cos a l'espai
Course: Escoltar la mirada: paraula i percepció. Les TIC com a eina per abordar els problemes en la percepció de l'obra d'art

Índex

El relleu i l'estàtua

El relleu i l'estàtua

A diferència de la pintura (on la tercera dimensió només existeix com a representació), l'escultura té tres dimensions ella mateixa, és a dir, ocupa l'espai. Aquesta ocupació de l'espai té dues modalitats:

- Les estàtues o escultures exemptes creen un volum físicament independent, que pot ser rodejat i contemplat des de tots els angles.

- Els relleus, al contrari, afegeixen el seu volum a un pla de fons (com ara, una paret), i només poden ser contemplats des d'una posició frontal. Segons com sigui aquest volum, podem parlar de baix relleu o d'alt relleu. Al baix relleu el volum sobresurt molt poc; en canvi l'alt relleu sobresurt molt, gairebé com una escultura exempta que no estigués completament independitzada del fons. De fet, n'hi ha d'escultures exemptes pensades per estar situades davant d'un mur i ser vistes, doncs, només des del davant (per exemple, les dels frontons del Partenó).  Aquestes obres, encara que tècnicament siguin exemptes, visualment funcionen com alts relleus.

Aquesta obra és...

- Un alt relleu
Feedback: Mot bé!
- Un baix relleu
Feedback: Fixa't bé
- Una escultura exempta
Feedback: Fixa't bé

L'espai representat

L'espai representat

En relació amb la tridimensionalitat, els relleus tenen característiques a mig camí entre la pintura i l'escultura exempta. Tenen volum propi, ocupen l'espai; tanmateix, també poden representar-los.

El baix relleu, sobre tot, utilitza sovint recursos pictòrics per representar l'espai, com ara la perspectiva. Altre recurs és esglaonar la profunditat del relleu, que es va aplanant progressivament des del primer pla al fons (relleu stacciato). D'aquesta manera, el relleu combina la seva tridimensionalitat real, amb la representada.

Aquest parentiu del relleu amb la pintura es posa de manifest al seu contingut figuratiu, més proper a la pintura que a l'estatuària. Hi ha gairebé una identificació entre l'escultura exempta i la figura humana; el relleu, en canvi, tendeix a incloure els personatges en escenes, amb major diversitat d'elements (fons arquitectònic o paisatge, mobiliari, objectes...). Igualment,  els relleus de les etapes antinaturalistes, utilitzen  els mateixos estereotips que  la pintura per representar els gestos o les posicions del cos (com, per exemple, la combinació de visió frontal i de perfil, característica  de l'art egipci)

Digues quin procediment utilitza Ghiberti per representar l'espai en aquest relleu:

- La perspectiva linial
- El relleu "stacciato"
- La combinació de la visió frontal i el perfil
- Relleu "stacciato" i perspectiva linial
Feedback: Molt bé!

L'estàtua: el cos tridimensional

L'estàtua: el cos tridimensional

En sentit estricte, una estàtua és una escultura exempta. Tanmateix, el protagonisme de la figura humana individual és gairebé absolut, fins el punt de produir-se una identificació entre el terme  estàtua i la representació exempta ("corpòria") de la figura humana.

L'estàtua, a més, pel fet de ser una realitat palpable, té (més que la pintura) el sentit de ser  un duplicat  intemporal, permanent: una imatge. Algunes religions entenen la prohibició d'adorar ídols com a prohibició de fer estàtues.

Per tot això, els problemes estètics de l'escultura han estat sempre molt centrats a la figura humana, al cos: el cànon, l'anatomia, la posició dels membres, els gestos i  l'expressió corporal... El llenguatge escultòric és, en gran part, el llenguatge del cos.

També  de la seva manera d'ocupar l'espai: d'una manera rígidament frontal, axial; amb una orientació més natural, multifacial; o bé fent servir la figura humana com a àmbit d'experimentació de l'espai.

La imatge frontal

La imatge frontal

Els eixos de l'espai són tres: alçada, amplada, profunditat. Per la nostra percepció, això es tradueix a les tres direccions del nostre cos: amunt/avall, dreta/esquerra, davant/ darrera. I d'elles, la principal es cap al front, cap al davant: la direcció del moviment deliberat.

Les imatges frontals segueixen rígidament aquesta orientació axial. El rostre, les diferents part del cos, s'orienten cap al front d'acord amb aquests eixos: podem dividir-les verticalment en meitats simètriques, les espatlles o els malucs se situen a la mateixa alçada, en horitzontal... L'estàtua està feta per ser vista frontalment; les altres tres vistes (laterals, posterior) són clarament diferenciades, com un bloc on l'escultor hagués treballat separadament cadascuna de les cares. Aquest sentit de bloc ve a més reforçat per la tendència a la forma compacta, amb els braços enganxats al cos (si se separen, ho fan en angle recte a partir del colze), a la qual cosa influeixen també dificultats tècniques, pel caràcter poc desenvolupat de les eines.

La frontalitat de la imatge es relaciona també amb les formes estereotipades pròpies de les representacions antinaturalistes.

Digues quina d'aquestes frases és més correcta:

- Aquesta estàtua és frontal perquè només se la pot veure frontalment
- Aquesta estàtua és frontal perquè està feta per ser vista frontalment
Feedback: Molt bé!
- Aquesta estàtua és frontal perquè només esta traballada per la part frontal

Unifacial i multifacial

Unifacial i multifacial

L'apropament a la naturalesa en relació amb  la representació del cos porta també formes més complexes i variades d'ocupar l'espai.

En primer lloc,  l'axialitat es va trencar. Potser el rostre ja no mira exactament en la mateixa direcció del tors; les línies de les espatlles, els malucs o els genolls abandonen l'horitzontal per moure's, situant els membres a diferents nivells d'alçada o profunditat. Malucs i espatlles es poden inclinar en direccions oposades, fent que l'eix vertical prengui la forma d'una línia ondulant: el contrapposto. Ja no hi ha, doncs, simetria. Els membres se separen del cos en posicions molt diverses, fet possibilitat pel desenvolupament de les eines i de la tècnica escultòrica.

Tot i això, la majoria de les estàtues tenen una vista preferent, un angle de visió principal per a la seva contemplació: són unifacials. Tanmateix, progressivament es concedeix més importància a les vistes secundàries i a les transicions entre elles: l'estàtua ja no té quatre vistes independents, sinó moltes més, i l'espectador ha de desplaçar-se al voltant de l'obra per apreciar-les. Fins i tot, algunes obres (especialment, grups escultòrics) deixen de tenir un angle de visió principal, i assoleixen una veritable multifacialitat, encara que això sigui poc freqüent abans de l'edat contemporània.

 D'aquestes escultures, quina és més aviat unifacial, i quina multifacial?

- La Venus de Milo
- El Rapte de les Sabines
- Venus de Milo
Feedback: Unifacial
- Rapto de les Sabines
Feedback: Multifacial

L'espai com a experiment

L'espai com a experiment

Com a la resta de l'art, l'època contemporània ha obert nous camins al llenguatge de l'escultura; entre ells, noves formes de plantejar l'espai.

Assistim, d'una banda, al desenvolupament de l'escultura veritablement multifacial, sense vistes principals, que obliga l'espectador a desplaçar-se al voltant per apreciar-la des de tots els angles. A més, canvia l'espai on se situa (i, per tant, la manera que és contemplada): abandona el seu pedestal per introduir-se al lloc de l'espectador, transforma el paissatge en escultura o en monument...

Apareix, com a element nou, el volum negatiu, el buit. Tradicionalment, el buit no és més que  l'espai que envolta l'obra: el fons sobre el qual destaca la figura. Ara té presència pròpia: en uns casos, el forat es constitueix com a motiu estètic sobre el fons de la matèria escultòrica. En altres, intercanvia concavitat i convexitat, forma volums virtuals, mitjançant l´ús de làmines o de filferros que dibuixen volums a l'aire... També la incorporació del moviment real en algunes obres canvia la forma d'ocupació de l'espai.

Moltes d'aquestes exploracions van lligades a les noves formes de la figuració contemporània: noves formes de representar la figura humana, a la que s'afegeix el món dels objectes com a nou contingut temàtic. A l'art no figuratiu, però, és on més radicalment l'experimentació sobre l'espai passa a ser el tema central de l'escultura.