Title: Competència comunicativa lingüística i audiovisual
Course: Activitats de ciències experimentals per a l'avaluació de les competències bàsiques amb el suport de les TIC

Prèviament a fer el qüestionari cal que llegeixis acuradament els quatre articles següents:

ARTICLE 1
EVOLUCIÓ DELS HOMINOÏDEUS

Les dades procedents de la Paleontologia, així com els estudis de biologia  molecular, coincideixen en assenyalar que tots els hominoïdeus compartim un avantpassat comú que visqué fa uns 24 milions d’anys.

La línia dels gibons fou la primera en separar-se del tronc comú, fa uns  20 milions d’anys. Posteriorment se separà la nissaga de l’orangutan, al voltant de 14 milions de anys. El darrer avantpassat comú de goril·les, ximpanzés i persones visqué fa uns 7 milions d’anys, moment en que s’originà el llinatge del goril·la. Finalment les línies evolutives de ximpanzés i humans se separaren fa poc més de 5 milions d’anys.

És a dir, el ximpanzé es el nostre parent més proper, el nostre “germà” que no el nostre avantpassat. Persones i ximpanzés estem més estretament emparentats del que ho estan el ximpanzé i el goril·la. De la mateixa manera, ximpanzés, goril·les i humans, estan més pròxims evolutivament entre sí, que qualsevol d’ells respecte a l’orangutan.

Independentment del parentiu dels éssers humans amb la resta dels éssers vius, com demostra el fet que tots els éssers vius posseeixen una mateixa estructura molecular, és amb els gran simis amb que els humans tenim un major grau de semblança.

Així, per exemple, la seqüència d’aminoàcids de l’hemoglobina humana (la proteïna encarregada de transportar l’oxigen per la sang) és idèntica a la del ximpanzé. La cadena alfa de l’hemoglobina del goril·la únicament es diferencia de la humana en un aminoàcid i en la cadena beta hi ha també una diferència d’un aminoàcid diferent. Si comparem l’hemoglobina humana amb la d’altres primats veurem com són majors les diferències, fet que ens indicaria una major distància evolutiva.

Si analitzem diferents cadenes proteiques, el percentatge de desigualtats entre els éssers humans i els simis antropoides és el següent: 0,3% amb el ximpanzé, 0,6% amb el goril·la, 2,8% amb l’orangutan,3,9 amb el macaco (mones del vell món), 7,6% amb la mona caputxina (mones del nou món).

El parentiu amb els antropomorfs africans resta palès en considerar el nombre cromosòmic, 46 cromosomes en els humans i 48 en ximpanzé i goril·la. Si observem els cromosomes amb un mètode de tinció especial (Giemsa) es poden apreciar tota una sèrie de bandes que corresponen a zones més a menys tenyides. Així doncs tenim un mètode per poder comparar els cromosomes de les diferents espècies.

ARTICLE 2
QUÈ SÓN LES CÈL·LULES MARE?

Les cèl·lules mare són unes cèl·lules sorprenents el destí de les quals  ncara no s'ha "decidit". Es poden convertir en una gran varietat de cèl·lules per mitjà d'un procés conegut com la "diferenciació".
En les primeres etapes del desenvolupament humà, les cèl·lules mare a l'embrió es "diferencien" en tots els tipus de cèl·lules del cos - cervell, ossos, cor, músculs, pell,....
Els científics estan fascinats davant la possibilitat d'aprofitar l'espectacular força natural d'aquestes cèl·lules mare embrionàries per curar moltes malalties diferents. Per exemple, el Parkinson i l'Alzheimer sorgeixen arran del deteriorament de determinats grups de cèl·lules del cervell.
Els científics esperen substituir el teixit del cervell que s'hagi perdut trasplantant cèl·lules mare d'un embrió a la part danyada del cervell.
En un futur proper, la investigació en cèl·lules mare podria revolucionar la manera com els metges tracten moltes altres "malalties mortals" com un vessament cerebral, la diabetis, les malalties del cor i, fins i tot, la paràlisi.
Diversos països mantenen actituds diferents en l'ús de les cèl·lules mare embrionàries d'humans per a la investigació i el tractament mèdic. A Alemanya, per exemple, extreure cèl·lules mare d'un embrió humà és il·legal.
A la Gran Bretanya, en canvi, és legal, però està rigorosament regulat: els científics britànics poden fer servir embrions humans per a la  investigació fins als 14 dies després de la fecundació. En aquest punt l'embrió és una bola buida de cèl·lules que fan una quarta part de la mida del cap d'una agulla (0,2 mm).
Molts països no tenen encara lleis explícites que regulin la investigació en cèl·lules mare humanes.
Com que utilitzar embrions és un tema controvertit èticament, els  científics de tot el món estan buscant altres fonts de cèl·lules mare.
Una possibilitat és un tipus de cèl·lula mare trobat a la medul·la òssia dels adults. Aquestes cèl·lules mare ja tenen la possibilitat de "diferenciar-se" en una varietat de diferents cèl.lules sanguínies al llarg de la vida.

ARTICLE 3

MESCLES I SOLUCIONS

A la química una solució és una mescla homogènia de dos o més substàncies.

En una solució, es distingeix entre el dissolvent (el compost majoritari), i el solut  el compost minoritari). Si ambdós, solut i dissolvent, existeixen en igual proporció (com un 50% d'etanol i un 50% d'aigua en una dissolució), la substància que és més freqüentment utilitzada com dissolvent és la que es designa com a tal (en aquest cas, l'aigua). La quantitat de solut que es pot dissoldre en un dissolvent determinat vindrà determinada per la solubilitatd'aquest solut. Tenen absència de sedimentació, és a dir, les partícules de solut no precipiten al fons del recipient.

Per la relació que existeix entre el solut i la dissolució, alguns autors classifiquen les dissolucions en diluïdes i concentrades. Les diluïdes posseeixen poca  quantitat de solut en relació a la quantitat de dissolució; i les concentrades quan posseeixen gran quantitat de solut. És inconvenient la utilització d'aquesta classificació degut al fet que no totes les substàncies es dissolen en la mateixa proporció en una determinada quantitat de dissolvent a una temperatura donada.

Es distingeix d'una suspensió, que és una barreja en la qual el solut no està totalment disgregat en el dissolvent, sinó dispersat en petites partícules. Així, diferents gotes poden tenir diferent quantitat d'una substància en suspensió. Mentre una dissolució és sempre transparent, una suspensió presentarà turbidesa, serà translúcida o opaca.

Font: Adaptació de: http://ca.wikipedia.org/wiki/Solució_química

ARTICLE 4

MÈTODES DE SEPARACIÓ DELS COMPONENTS D'UNA MESCLA

Dintre de la Química un mètode de separació físic és un procediment per separar els components d'una mescla. El fonament del procediment és aprofitar les propietats específiques i diferencials de cada component i en funció d'aquestes propietats, s'utilitzarà un mètode o un altre. Entre els principals mètodes de separació cal destacar:

* Decantació: aquest mètode permet separar un sòlid mesclat heterogèniament amb un líquid en el qual és insoluble o bé dos líquids immiscibles de densitat diferent.
* Filtració: aquest mètode permet separar un sòlid que està en suspensió en un líquid.
* Vaporització i cristal·lització: utilitzen aquests mètodes per separar un sòlid en un líquid. L'elecció entre totes dues depèn de la grandària del gra en què volem recuperar el sòlid. La cristal·lització permet obtenir cristalls més grans.
* Destil·lació: aquest mètode ens permet separar i recuperar els components líquids d'una solució.
* Cromatografia: aquest mètode tracta una mescla de substàncies a través d'un suport. La cromatografia és sensible i s’utilitza molt en els laboratoris d'anàlisi química.
* Altres mètodes són la sublimació i el magnetisme.

Font: Adaptació de:http://ca.wikipedia.org/wiki/Mètode_de_separació

Ara ja pots donar la resposta adient en cada cas.