Title: Categoria per defecte en Literatura 1r de Batxillerat
Course: Literatura catalana assignatura comuna 1r de Batxillerat

L'Humanisme es produeix enmig d'una aparent contradicció amb la tradició medieval. Trobem signes d'aquesta contradicció en la preferència (normal entre els ordes mendicants) per la burgesia damunt la cavalleria per al govern de les ciutats. La transformació dels cavallers en ciutadans en temps de pau també és un signe d'aquests canvis .
Les alternatives que tenia al seu abast l'estament cavalleresc van passar per l'emmirallament que, sobre seu, exerciren els predecessors artúrics; la realitat, en definitiva, va imitar la literatura al segle XV. D'aquesta manera, el «cavaller errant», acompanyat d'un gran seguici i amb unes despeses enormes, era una figura real a tot Europa i cercava empreses difícils i justes per posar a prova la seva valentia, seguint uns codis morals i ètics.
Aquest fet i la pau relativa que regnava a l'epoca van abocar els cavallers a crear una sèrie d'espectacles esportius i militars, amb unes normes perfectament definides, per demostrar el seu valor i poder exhibir-se: justes (combats individuals entre dos cavallers), torneigs (combats per equips de cavallers), vots cavallerescos (jurament de caràcter profà que s'exterioritza en un senyal que distingia el cavaller, el qual quedava deslliurat en haver-lo satisfet) o passos d ' armes (un cavaller se situava en un indret estratègic, com una cruïlla de camins, i barrava el pas de qualsevol altre cavaller fins que ambdós no havien combatut).

Q: [Image] [Image: n]
- Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars
- Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.
- Era possible divulgar a través dels llibres solament?
- Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?
- Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?
A: Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?

Q: [Image: g]
- per al nostre autor la poesia (la literatura diríem nosaltres) cal que estigui al servei de la "primera intenció" (lloar i beneir Déu)
- Fixem-nos que al final Llull recomana als joglars que treguin la seva matèria poètica del llibre que ell està escrivint, un llibre de caràcter enciclopèdic.
- tot el que sigui exclusivament profà queda exclòs per "desviacionista". La poesia tal com la cultivaven els trobadors, no és tinguda en consideració.
A: per al nostre autor la poesia (la literatura diríem nosaltres) cal que estigui al servei de la "primera intenció" (lloar i beneir Déu)

Francesc Eiximenis (nascut a Girona entre el 1327 i 1332 i mort a Perpinyà el 1409) és un frare franciscà que escriu literatura per tal de divulgar de manera senzilla els principis fonamentals de la religió i la filosofia. La seva obra, de caràcter religiós i moralista, era llegida amb interès per un públic que vivia sobretot a les ciutats: per les classes burgeses benestants. Com que s'adreça a un públic no especialitzat, Eiximenis escriu amb un estil senzill i planer, ple d'exemples que fan més entenedora la doctrina que vol transmetre.

Frare franciscà, doncs, de sòlida formació intel·lectual, va viatjar força (Oxford, París, Tolosa). De retorn a la Corona d'Aragó es va dedicar a l'ensenyament, a la predicació i a efectuar gestions polítiques encarregades per l'Ajuntament de Barcelona o de València, on va viure entre el 1383 i el 1408. També va ser conseller dels reis.

Francesc Eiximenis era, per tant, un home de prestigi reconegut. La seva obra més important és Lo crestià, que havia de constar de tretze volums i havia de contenir "sumàriament tot lo fonament de cristianisme", com diu ell. Eiximenis pretenia estimular l'estudi de la teologia entre els laics. Només en coneixem, però, quatre volums.

A partir del segle XIV, l'estament cavalleresc perd protagonisme a favor de la burgesia i deixa de ser la classe dirigent de la societat, un esdeveniment que provoca que els cavallers hagin de buscar alternatives per mantenir el seu prestigi. Uns canvis que ja assenyalava Francesc Eiximenis en el capítol DCCLV del Dotzè del Crestià quan afirmava «que notable ciutadà és bo per a tresorer, e millor que lo cavaller». Entre d'altres raons ho juslificava amb els mots següents:

«la quinta [raó], car comunament los notables ciutadans són pus savis que los cavallers en quant habiten tostemps en ciutats notables, on veen e oen e lligen més que no fan los cavallers qui comunament estan defora, en los llurs llocs pocs entre pagesos e gent simple. E és dit damunt, en la primera part d'aquest llibre, que les ciutats foren en especial edificades per fer les gents pus scients. Ara, és certa cosa que lo tresorer del rei ha de mester gran seny e saber més que altre hom, e majorment tresorer de rei pobre. La sisena, car los notables ciutadans no han neguns dels empatxaments damunt dits que han los cavallers; e, puis, que són pus reposats e són quaix al mig de cavallers e de mercaders, e saben de la un e de l'altre, e per consegüent entenen-se queucom en la noblea dels cavallers e per tal se fan mills ab ells en que per tresoreria han a fer ab ells. E així mateix s'entenen
queucom en l'art dels mercaders e dels altres habitants en les ciutats e, per consegüent, satisfan-los mills per l'ofici de tresorer quant ab ells han a fer, que no farien los cavallers qui són alts e en van tots en vent».

[Image] [Image]

[Image: h]
Així com cell qui en lo {1:SHORTANSWER:=somni} es delita
e son delit de foll pensament ve,
ne pren a mi, que el temps {1:SHORTANSWER:=passat} me té
l'imaginar, que altre bé no hi {1:SHORTANSWER:=habita}.
Sentint estar en aguait ma {1:SHORTANSWER:=dolor},
sabent de cert que en ses {1:SHORTANSWER:=mans} he de jaure,
temps d'avenir en negun be em pot caure:
aquell passat en mi és lo {1:SHORTANSWER:=millor}.

Del temps {1:SHORTANSWER:=present} no em trobe amador,
mas del passat, que és no {1:SHORTANSWER:=res} e finit.
D'aquest pensar me sojorn e em delit,
mas, quan lo perd, s'esforça ma {1:SHORTANSWER:=dolor},
sí com aquell qui és jutjat a {1:SHORTANSWER:=mort}
e de llong {1:SHORTANSWER:=temps} la sap e s'aconhorta
e creure el fan que li serà estorta
e el fan morir sens un punt de {1:SHORTANSWER:=record.}

Plagués a {1:SHORTANSWER:=Déu} que mon pensar fos mort
e que passàs ma {1:SHORTANSWER:=vida} en dorment:
malament {1:SHORTANSWER:=viu} qui té lo pensament
per {1:SHORTANSWER:=enemic}, fent-li d'enuigs report,
e, com lo vol d'algun {1:SHORTANSWER:=plaer} servir,
li'n pren així com dona ab son infant,
que, si {1:SHORTANSWER:=verí} li demana {1:SHORTANSWER:=plorant},
ha tan poc seny que no el sap contradir.

Q: Fixat que les primeres paraules de Tirèsies en l'últim paràgraf del fragment de Lo somni diuen el següent: "no crec pas que et degues lamentar de la sort, si no te'n lamentes pel fet que l'has tinguda favorablement cap a tu per tenir l'afecte de les dones, perquè millor favor t'hagués fet la sort si en odiós per a elles t'hagués convertit".

Aparella els interlocutors dels dos fragments contrastats en el qüestionari Tirant lo Blanc i "Lo somni" de Bernat Metge amb la síntesi del seu pensament:
- Tirèsies | Està en contra de les dones.
- Bernat Metge | Lamenta que ser correspost no sigui una sort.
- Tirant | Es lamenta de no ser correspost.
- Plaerdemavida | Detesta la feblesa en l'amor.

Q: [Image] [Image: n]
- Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars
- Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.
- Era possible divulgar a través dels llibres solament?
- Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?
- Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?
A: Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars

Q: [Image] [Image: g]
- Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars
- Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.
- Era possible divulgar a través dels llibres solament?
- Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?
- Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?
A: Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.

Q: [Image] [Image: g]
- Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars
- Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.
- Era possible divulgar a través dels llibres solament?
- Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?
- Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?
A: Era possible divulgar a través dels llibres solament?

Q: [Image] [Image: g]
- Al principi, Llull es proposava a si mateix com a reformador dels joglars
- Motiu de l'elecció dels joglars com a divulgadors.
- Era possible divulgar a través dels llibres solament?
- Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?
- Quins altres divulgadors podia triar Llull en el seu entorn?
A: Era possible que els joglars "volguessin" fer el que deia Llull?

Q: [Image: g]
- per al nostre autor la poesia (la literatura diríem nosaltres) cal que estigui al servei de la "primera intenció" (lloar i beneir Déu)
- Fixem-nos que al final Llull recomana als joglars que treguin la seva matèria poètica del llibre que ell està escrivint, un llibre de caràcter enciclopèdic.
- tot el que sigui exclusivament profà queda exclòs per "desviacionista". La poesia tal com la cultivaven els trobadors, no és tinguda en consideració.
A: tot el que sigui exclusivament profà queda exclòs per "desviacionista". La poesia tal com la cultivaven els trobadors, no és tinguda en consideració.

Q: [Image: h]
- per al nostre autor la poesia (la literatura diríem nosaltres) cal que estigui al servei de la "primera intenció" (lloar i beneir Déu)
- Fixem-nos que al final Llull recomana als joglars que treguin la seva matèria poètica del llibre que ell està escrivint, un llibre de caràcter enciclopèdic.
- tot el que sigui exclusivament profà queda exclòs per "desviacionista". La poesia tal com la cultivaven els trobadors, no és tinguda en consideració.
A: Fixem-nos que al final Llull recomana als joglars que treguin la seva matèria poètica del llibre que ell està escrivint, un llibre de caràcter enciclopèdic.

Q: A quin orde religiós pertanyia F. Eiximenis?
Pertanyia a l'orde dels
A: franciscans / frares franciscans

Q: Quina funció tenia aquest orde religiós? La seva funció principal era la
A: predicació

Q: On desenvolupava principalment aquesta funció, al camp o a les ciutats? Desenvolupaven aquesta funció a
A: les ciutats

Q: Quina classe social preferia Francesc Eiximenis per als càrrecs de responsabilitat? Eiximenis preferia per aquesta funció als
A: ciutadans

Q: L'Humanisme

Seria l'actitud literària que desenvolupa un estudi de la cultura grecollatina més intensiu que la mera pervivència dels textos i lligat amb una problemàtica nova que posava l'home com a centre en les seves relacions amb el món i amb Déu.

Quin concepte ens definiria Bernat Metge com un autor humanista? (Per respondre, visualitza l'enunciat del qüestionari)
A: Admirador dels autors clàssics i autor d'una prosa catalana que imita la cadència i l'estructura de la llatina / Admirador dels autors clàssics i autor d'una prosa catalana que imita la cadència i l'estructura de la llatina, va traduir una obra en llatí de Petrarca, el Walter e Griselda.

Q: Completa aquestes afirmacions sobre el raonament d'Eiximenis sobre l'avantatge dels ciutadans sobre els cavallers per als càrrecs de responsabilitat:
- Els ciutadans són més savis perquè viuen a les [...], mentre que els [...] viuen al camp.
- Els ciutadans es troben a mig camí entre els cavallers i els [...]: s'entenen amb la [...] dels cavallers i amb l'[...] (l'ofici) dels mercaders.
A: ciutats; cavallers; mercaders; noblesa; art

Q: Fes una recerca a la biografia de Joanot Martorell de quina va ser la situacióeconòmica que ell va viure al llarg de la vida i de en quins fets propis de la vida militar semblants als que veurem a continuació es va veure implicat.

Les guerres entre cavallers eren força habituals perquè donaven prestigi a les corts on se celebraven. N'hi ha de dos tipus:

1. Les batalles a ultrança, que són enfrontaments a mort i que es declaren a través de les lletres de batalla (Martorell en va escriure unes quantes). Es designa un jutge imparcial, que acostuma a ser el rei o un gran senyor feudal.

2. Els deseiximents, que signifiquen la ruptura de les bones relacions entre dos cavallers. Quan s'arriba en aquesta situació, TOT és permès: destruir cases o collites, raptar i matar persones, violar dones... Els conflictes es traspassen de generació en generació, com va passar amb els Centelles i els Vilaragut a la València del segle XV o amb els Montescos i Capulets de Verona (que van inspirar Shakespeare per al seu Romeu i Julieta).

--------------------------------------------------------------------------------

Tot això vol dir que la cavalleria té una cara terrible, al costat de la fastuosa dels tornejos, justes i ordes. Hi ha cavallers errants pobres i perdedors (normalment no són els fills grans d'una família, sinó els segons i tercers que s'han quedat sense l'herència) que es veuen embolicats en afers desgraciats com el pillatge o el bandolerisme.

L'AUTOR: JOANOT MARTORELL

Joanot Martorell va néixer, probablement a València i entre el 1405 i el 1411, en el si d'una família que havia tingut un gran prestigi social i econòmic: penseu que el seu avi Guillem en una ocasió va deixar diners al rei Martí I.

Però les coses van començar a anar malament, i els Martorell van haver de veure com es perdia tota la seva fortuna. El pare, Francesc Martorell, va morir el 1435 deixant els seus vuit fills (Joanot és el quart) en una situació delicada. Deu anys després, Joanot Martorell i els seus germans s'havien arruïnat del tot.

Joanot Martorell és, doncs, un cavaller que va passar per greus dificultats econòmiques. Va emprendre diversos viatges (a Anglaterra, Portugal, Nàpols) per intentar solucionar-les, però al final no aconseguia sinó complicar-se més les finances.

Els problemes econòmics el van portar, també, a buscar-hi una solució en l'enfrontament armat: el 1437 comença un conflicte amb el seu cosí Joan de Monpalau, que havia estat embolicat sentimentalment amb Damiata, una germana de Joanot. S'intercanvien diverses lletres de batalla, per defensar l'honor, però en el fons el mòbil de Martorell és econòmic: si aconseguís casar la germana, a casa hi hauria una boca menys per alimentar. L'afer s'acaba amb l'obligació per part de Monpalau de donar una suma de diners a Damiata.

Joanot també té afers purament cavallerescos: el 1442, el jove cavaller Jaume Ripoll li envia una lletra per batre's per esport, però Martorell s'hi nega argumentant que es busqui algú altre si es vol entrenar.

El 1437 Joanot té un conflicte, ja més seriós, amb el poeta Ausiàs March, que estableix capitulacions matrimonials amb Isabel, germana del cavaller, però que no s'hi vol casar perquè tem que no li pagaran la dot promesa (No s'hi casa fins al 1439).

El 1444 comença el greu conflicte amb Gonçalbo d'Íxer, comanador de Muntalbà, que no s'acabarà fins el 1450, per unes terres que havien estat de Martorell però que l'altre havia comprat. Aquest conflicte ja no es resol amb lletres de batalla, sinó amb pleits, perquè Gonçalbo d'Íxer és un home que s'ha adaptat als nous temps i no vol ni veure les lletres de batalla que li envia Martorell, sinó que el porta directament als tribunals. Com a conseqüència, Martorell perderà totes les seves possessions.

Joanot Martorell, completament arruïnat, ha de posar les seves armes al servei dels senyors feudals, i la seva situació deseperada el portarà a participar en un acte de pillatge: el 1449 uns moros assalten a Xiva uns mercaders castellans, amb la intervenció posterior de Martorell, que no els defensa. El nostre cavaller és empresonat i serà alliberat més tard.

A començaments de 1464, Martorell ven al seu veí Martí Joan de Galba el manuscrit del Tirant lo Blanc per 150 sous, ja que "passava moltes necessitats e lo dit en Martí Johan li prestava dinés sovent".

Joanot Martorell, que no va casar-se mai i a qui no se li coneixen fills il·legítims, va morir entre el mes de gener i el 24 d'abril de 1465, probablement a València.

Durant la seva vida, Joanot Martorell va passar per greus problemes [...] i va intentar resoldre'ls a través de l'enfrontament [...]. Primerament, va tenir un conflicte amb el seu cosí [...], en defensa de l'honor de la seva germana [...]. Després va ser reptat pel jove [...], però Martorell no va acceptar el repte. A continuació va tenir un conflicte amb el poeta [...] per fer-li complir la promesa de casar-se amb una altra germana seva: [...].
El conflicte més greu el va tenir amb [...], comanador de [...]. Però en aquest cas, no li serveixen de res les armes perquè el conflicte el resolen els [...].
Finalment, com altres cavallers pobres, participa en un acte de [...]. Poc abans de morir, es va vendre el [...] de Tirant lo Blanc per 150 sous.
A: econòmics; armat; Joan de Monpalau; Damiata; Jaume Ripoll; Ausiàs March; Isabel; Goçalbo d'Íxer; Muntalbà; tribunals; pillatge; manuscrit

Q: [Image: b]
Així com cell qui en lo [...] es delita
e son delit de foll pensament ve,
ne pren a mi, que el temps [...] me té
l'imaginar, que altre bé no hi [...].
Sentint estar en aguait ma [...],
sabent de cert que en ses [...] he de jaure,
temps d'avenir en negun be em pot caure:
aquell passat en mi és lo [...].

Del temps [...] no em trobe amador,
mas del passat, que és no [...] e finit.
D'aquest pensar me sojorn e em delit,
mas, quan lo perd, s'esforça ma [...],
sí com aquell qui és jutjat a [...]
e de llong [...] la sap e s'aconhorta
e creure el fan que li serà estorta
e el fan morir sens un punt de [...]

Plagués a [...] que mon pensar fos mort
e que passàs ma [...] en dorment:
malament [...] qui té lo pensament
per [...], fent-li d'enuigs report,
e, com lo vol d'algun [...] servir,
li'n pren així com dona ab son infant,
que, si [...] li demana [...],
ha tan poc seny que no el sap contradir.
A: somni; passat; habita; dolor; mans; millor; present; res; dolor; mort; temps; record.; Déu; vida; viu; enemic; plaer; verí; plorant

Q: [Image: h]
No em fall record de [...] tan delitós
que és ja passat: pens que tal no venrà.
Si el conseguesc, [...] no em fallirà,
car [...] fet haurà pau ab vós.
Preareu mi qui en temps antic preàveu
e confessant que us dolíeu de mi.
[...] us am plus que jamés amí,
tornau-vos lla on de primer [...].

Plus que dabans me trobe desijós
e lo [...] en mi jamés morrà,
car per sa part mon [...] lo sostendrà;
l'enteniment no em serà despitós.
Vós, desijau a mi, qui desijàveu,
per tal [...] del qual jo em contentí.
[...] us am plus que jamés amí,
tornau-vos lla on de primer [...].

E, si raó fon que [...] fos,
mills ho meresc, mon ull no em desmentrà,
car per gran dol [...] veus ne plorà
e, no plorant, mostrava'm dolorós.
E vós, de goig, lo tedèum [...]:
llagremejant, maldicions cantí.
[...] us am plus que jamés amí,
tornau-vos lla on de primer [...].
A: temps; mercè; pietat; Ara que; estàveu; desig; cos; voler; Ara que; estàveu; benvolgut; moltes; cantàveu; Ara que; estàveu

Q: [Image: h]
Alt e amor, d'on gran [...] s'engendra,
e esper, vinent per tots aquests [...],
me són delits, mas dóna'm passions
la [...] del mal, qui em fa magrir carn [...],
e port al cor sens [...] contínuu foc
e la calor no em surt a part de [...].
Socorreu me dins los térmens d'una [...],
car mos senyals demostren [...].

Metge escient no té lo cas per [...]
com la [...] no surt a part extrema.
L'ignorant veu que lo malalt no [...]
e jutja'l [...], puix que mostra bon toc.
Lo pacient no porà dir son [...],
tot afeblit, ab [...] mal diserta:
gest e [...] assats fan descuberta
part de l'afany que tant com lo dir val.

Plena de seny, dir-vos que us am no cal,
puix crec de cert que us ne teniu per certa,
si bé mostrau que us està molt cuberta
cella per què amor és desegual.
A: desig; graons; por; tendra; fum; fora; hora; viure poc; joc; calor; crema; sa; mal; llengua; color

nnn
La prevenció de March davant de la passió d'amor té una raó teològica i una de psicològica que en el fons són la mateixa: l'enamorat que fa de l'estimada l'objecte central i únic del seu viure renuncia a tota llibertat, és fa esclau del seu desig i en aquest punt perd el do més preuat de l'home, que és el de poder escollir la via de la Salvació. Teològicament la passió d'amor és una forma d'idolatria i els poetes no s'estan de dir-ho, fins i tot March. L'enamorat és l'home que es pensa de debò que la seva estimada és Déu, és a dir el Summe Bé, del qual li ha de venir tota la felicitat. L'enamorat que es creu això al peu de la lletra renuncia als benifets de la Redempció i tria la condemna eterna. L'explicació psicològica d'aquesta errada descomunal resideix en un fet evident: l'enamorat ha perdut la raó. I aquí acaba la teologia i comença la medicina.
CALISTO.- ¿Qué me repruebas?

SEMPRONIO.- Que sometes la dignidad del hombre a la imperfección de la flaca mujer.

CALISTO.- ¿Mujer? ¡Oh grosero! ¡Dios, Dios!

SEMPRONIO.- ¿Y así lo crees? ¿O burlas?

CALISTO.- ¿Qué burlo? Por Dios la creo, por Dios la confieso y no creo que hay otro soberano en el cielo, aunque entre nosotros mora.

SEMPRONIO.- ¡Ah!, ¡ah!, ¡ah! ¿Oíste qué blasfemia?

¿Viste qué ceguedad?
Segons els metges coetanis de March la passió d'amor, en termes tècnics «amor hereos», és una de les formes de la mania o melancolia, la qual és definida com a «corrupció de l'ànima sense febre», és dir que pertany a l'àmbit de les malalties mentals. Els melancòlics es distingeixen perquè tenen odi a aquesta vida, fugen de la companyia dels homes i sempre estan en tristesa. La causa de l'«amor hereos» és la corrupció del cervell determinada per la manera com s'hi imprimeix la forma d'una figura determinada, percebuda amb una força particular. L'enamorat creu que aquella dona en concret és la millor de totes i es pensa que d'ella li han de venir tots els béns: el seu judici i la seva raó estan tan corromputs que pensa en ella obsessivament i ho abandona tot per ella. Quan li parlen no sent el que li diuen i arriba a perdre el sentit de la realitat, ja que per obtenir el bé que es pensa que l'ha de fer feliç, deixa el menjar i el dormir, troba gust en la tristesa o va nu a l'hivern i dorm per terra. Un enamorat, per a un metge del segle XV, és com un addicte al joc que, pel gust d'anar a la taverna, malbarata l'herència i acaba mort de fred i de gana en un racó.
CALISTO.- ¡Así los diablos te ganen! ¡Así por infortunio arrebatado perezcas o perpetuo intolerable tormento consigas, el cual en grado incomparablemente

a la penosa y desastrada muerte, que espero traspasa! Anda, anda, malvado! Abre la cámara y endereza la cama.

SEMPRONIO.- Señor, luego hecho es.

CALISTO.- Cierra la ventana y deja la tiniebla acompañar al triste y al desdichado la ceguedad.Mis pensamientos tristes no son dignos de luz. ¡Oh bienaventurada muerte aquella que deseada a los afligidos viene! ¡Oh!, si vinieseis ahora, Hipócrates y Galeno, médicos, ¿sentiríais mi mal? ¡Oh piedad de silencio, inspira en el plebérico corazón por que sin esperanza de salud no envíe el espíritu perdido con el desastrado Píramo y de la desdichada Tisbe!

SEMPRONIO.- ¿Qué cosa es?

CALISTO.- ¡Vete de ahí! No me hables; si no, quizá antes del tiempo de mi rabiosa muerte, mis manos causarán tu arrebatado fin.