Title: Els castells
Course: Literatura catalana assignatura comuna 1r de Batxillerat > Section: Segle XII

Text adaptat de "La vida privada a l'edat mitjana" d'Isabel de Riquer

El text següent està adaptat de "L'espai privat a l'edat mitjana" d'Isabel de Riquer

El bisbe Jean de Thérouanne escrivia cap allà I'any 1130:

Els homes més rics i nobles de la regió tenen el costum d'amuntegar terra per a fer un turonet tan alt com els és possible.

Al seu voltant, hi fan un fossat tan fondo i tan ample com poden i fortifiquen el turó amb una palissada de troncs lligats fortament i, si poden, I'envolten de torres. Dins el recinte, al centre, edifiquen una casa que és com una fortalesa: ho domina tot i només s'hi pot entrar travessant un pont.. .

El castell és, per tant, originàriament una construcció rudimentària i fràgil, la seva permanència i la seva força es troben en la seva posició. Per això, la imatge que se'n desprèn és la de la seguretat col·lectiva, i és el símbol del poder militar per a tots els pobles que hi ha al seu voltant.

Per conèixer-ne la distribució interna hem de recórrer també a les mateixes fonts, tot i que les excavacions fetes al castell de Caen, que data de la segona meitat del segle XII, han permès saber que aquest tipus de construccions tenia dos nivells. L'inferior, quasi sense obertures, servia de graner i estable, uns forats a terra evacuaven I'aigua, i al centre hi havia una llar de foc. Hom accedia a la planta superior mitjançant una escala exterior que moltes vegades era mòbil. Allí hi havia la sala, la cambra i la capella.

La torre

És el que primer es divisava des de lluny, com el campanar d'una església. Símbol del poder i de la conquesta, però també de la protecció. Es el lloc del guaita i de la defensa. Un lloc privilegiat per la seva alçada i el seu accés difícil.

Des del bosc vaig arribar a una planura i vaig veure des de molt lluny una torre.. . em vaig adreçar cap allà al trot i vaig veure la fortalesa i el fossat, profund i ample, que I'envoltava ...

La sala

Era I'espai noble on es desenvolupava la funció social, jurídica i militar de la cort, i on també es menjava. Les primeres novel·les ambientades a la cort del rei Artús comencen amb els personatges asseguts al voltant d'una taula, i és a la sala on passen el episodis més transcendentals.

La sala era amplia, amb xemeneies al mig, i a les festes mes importants de I'any, (Nadal, Pasqua i Pentecosta), les famílies s'hi reunien.

La cambra

Al costat de la sala hi ha la cambra. A vegades només les separa una cortina. La cambra és essencialment I'espai femení, així com la sala n'és el masculí. Perque, durant el dia, a les cambres, les

dones, la senyora del castell i les seves filles i donzelles, teixeixen, enraonen i canten.

Durant la nit, la cambra esdevé dormitori conjugal, encara que la intimitat és escassa perquè al

costat del llit dels senyors dormen els servidors i els familiars. Ho sabem per algunes novel·les que exposen aquesta promiscuïtat aclaparadora i les dificultats que els amants tenen per a estar junts.

En ser de nit, quan el rei va haver sopat i els seus homes es van haver adormit per la vasta sala veïna de la seva cambra, Tristany vingué, com tenia costum, al colgament del rei Marc.

-Bell nebot, feu la meva voluntat: cavalcareu cap al rei Artur, fins a Carduel, i li fareu desplegar aquest breu. Saludeu-lo de la meva part, i no sojorneu vora d'ell sinó un dia.

-Rei, el portaré demà.

-Si, demà, abans que surti el sol.

Heus aquí Tristany en una gran commoció. Del seu llit al llit de Marc hi havia ben bé la llargària d'una Ilança. Un desig furiós el prengué de parlar a la reina, i es

prometé en el seu cor que, cap a I'alba, si Marc dormia, s'acostaria a ella. Ah, Déu!, quin foll pensament!

El nan jeia, com tenia costum, dins la cambra del rei. Quan cregué que tothom dormia, s'aixeca i escampà entre el llit de Tristany i el de la reina la flor de farina: si

I'un dels dos enamorats anava a ajuntar-se amb I'altre, la farina guardaria la forma dels seus passos.

Pero, mentre I'esbarriava, Tristany, que estava despert, el veié.

-¿Què vol dir això? Aquest nan no té costum de servir-me pel meu bé; però serà enganyat: ben foll qui li deixés prendre I'empremta dels seus passos!

A mitja nit, el rei es lleva i sortí, seguit del nan geperut. La cambra estava fosca: ni ciri encès ni llàntia. Tristany s'aixecà dret sobre el seu llit. Déu!, ¿per què va tenir aquest pensament? Ajunta els peus, estima la distancia, fa un bot i cau damunt del llit del rei. Ai las!, la vigília, dins el bosc, I'ullal d'un gran senglar I'havia nafrat a la cama, i, per malastrugança seva, la ferida no estava embenada.

En I'esforç d'aquest salt, s'obre, sagna; però Tristany no veu la sang que fuig i envermelleix els Ilençols, ifora, a la lluna, el nan, amb el seu art de sortilegi, conegué que els enamorats estaven reunits. En tremola d'alegria i digué al rei:

-Vés, i ara, si no els atrapes junts, fes-me penjar!

Venen, doncs, cap a la cambra del rei, el nan i els quatre deslleials.

Pero Tristany els ha sentit: s'aixeca de bell nou, es Ilança, ateny el seu llit ... Ai las!, durant el salt, la sang ha rajat en malhora de la nafra damunt la farina.

El desig d'escapar d'aquest àmbit, sala i cambra, asfixiant i desindividualitzat, com també ho és I'espai exterior ja que les empreses són sempre col·lectives (guerres feudals, croades, torneigs,...), serà una aspiració constant de la joventut masculina i quedarà reflectida en la novel·lística en la figura del cavaller errant.