Title: Ausiàs March en set punts
Course: Literatura catalana assignatura comuna 1r de Batxillerat > Section: Segles XIV i XV

g

(aquest material ha estat disponible a internet durant molt de temps, però actualment ja no ho està)

Ausiàs March. Introducció a la seva obra

Introducció a la seva obra
Conferència de Lola Badia: Una aproximació a March en set punts.
Seminari "El gust per la lectura". Curs 1994-1995. Servei d'Ensenyament del Català

Exordi
I. Recepció i constitució del corpus. Accés al text.
II. Cronologia i teories en contrast.
III. L'herència dels trobadors, context familiar i cortesà.
IV. Passió amorosa i accident morbós.
V. Llenguatge teològic i poesia amorosa.
VI. L'herència clàssica i el filtre dels moralistes.
VII. Un nou espai per al poeta, un nou llenguatge per a la poesia.
Referències bibliogràfiques.

Exordi
Una aproximació a March en set punts

«Nos freturants de bella eloqüença, l'orella d'hom afalac no pot rebre»: com que se sent despullat de bellesa retòrica, el nostre major poeta de l'Edat Mitjana ens adverteix que els seus versos no ens produiran cap efecte agradable. Que ningú no es pensi, doncs, que el tracte amb March serà una experiència agraïda i somrient: l'eloqüència que cultiva el poeta més aviat persegueix l'entenebriment que la bellesa.

Com deia Joan Fuster, March és un poeta que no canta, encara que els seus poemes s'anomenin convencionalment cants o cançons i encara que hagin estat musicats del segle XVI als nostres dies. March és un poeta que crida i que assalta abruptament el lector amb imatges violentes i amargues destil·lacions especulatives. Podrem adherir-nos al seus estats d'ànim revolts i compartir alguns dels seus dilemes i paradoxes, però, qui diu que l'haguem d'entendre racionalment de punta a punta com si fos un tractat teòric sobre l'amor, el bé i la virtut? És evident que, si no posseeix claus històriques suficients per desxifrar la literalitat dels termes que March usa o per relacionar correctament les nocions tècniques que elabora, l'intèrpret modern té l'accés barrat als seus versos. Però, on comença la poesia de March i on acaba l'erudició enciclopèdica? Joan Fuster és encara un bon guia per a entrar en l'aspror del discurs marquià: vegeu els llibres que porten els números 7 i 15 a les referències bibliogràfiques.

Per connectar amb l'univers poètic de March cal tenir present que la seva proposta lírica, tot i estar profundament arrelada en la tradició trobadoresca, nascuda a l'Occitània del segle XII, és un producte cultural fortament intel·lectualitzat i innovador dintre del panorama de la tardor medieval de llengua catalana. Tan intel·lectualitzat i tan innovador, que arriba a constituir un punt d'inflexió en la història literària, que contempla, pel que fa a la lírica, un «abans de March» i un «després de March». La proposta marquiana, en efecte, va esdevenir ràpidament un model per als poetes nostrats de la segona meitat del segle XV i, molt aviat, va entrar també en conflicte amb una altra recepta poètica innovadora d'abast europeu, la que va introduir, a darreries del XV i, definitivament, al XVI, l'acceptació generalitzada del Canzoniere de Francesc Petrarca com a paràmetre de la lírica. S'escau que Petrarca, el fundador de l'humanisme filològic i un dels homes de lletres més complexos i influents de la tradició europea, és un defensor a ultrança de la bella eloqüença que March defugia, disposat a afalagar fins al plor la sensibilitat dels lectors.

March volia ser feréstegament fidel a la veritat, i, com aquesta, dur i difícil. Les circumstàncies de la seva recepció catalana, primer, i ibèrica, més tard, entrecreuades des de l'origen amb l'esclat del petrarquisme, certament afegeixen llenya al foc dels problemes d'interpretació. Tanmateix, per damunt de totes les contradiccions i indecisions de la crítica i de tots els enigmes irresolts, el conjunt dels poemes de March és un edifici admirable i ambiciós, poblat de suggeriments fascinants i de figuracions lapidàries, que estimula la intel·ligència i desassossega l'esperit.

He triat set nusos de problemes marquians i els he articulat en un camí ascendent, des de la materialitat dels testimonis escrits, a la definició de la proposta poètica de l'autor. Heus ací el guió:
1. Recepció i constitució del corpus. Accés al text
2. Cronologia i teories en contrast
3. L'herència dels trobadors, context familiar i cortesà
4. Passió amorosa i accident morbós
5. Llenguatge teològic i poesia amorosa
6. L'herència clàssica i el filtre dels moralistes
7. Un nou espai per al poeta, un nou llenguatge per a la poesia

I. Recepció i constitució del corpus. Accés al text
Una aproximació a March en set punts

Hi ha 13 manuscrits dels segles XV i XVI i 5 edicions antigues que contenen els 128 poemes coneguts d'Ausiàs March: els problemes d'interpretació comencen amb les condicions en què aquests testimonis n'han fet arribar el text als llibres dels quals ens servim avui per llegir-los. La transmissió de l'obra de March, en efecte, és diferent de la dels altres poetes medievals catalans (Andreu Febrer, Jordi de Sant Jordi, Gilabert de Pròixita...), que ens han arribat tots junts en una dotzena de reculls antològics dels segles XV i XVI, anomenats cançoners. Els trobadors occitans dels segles XII i XIII (Arnau Daniel, Bernat de Ventadorn, Giraut de Bornelh...) també ens han arribat de la mateixa manera, a través d'un centenar de cançoners miscel·lanis. Un dels més antics dels cançoners catalans, el que es coneix com a Cançoner Vega-Aguiló i es troba a la Biblioteca de Catalunya, barreja poemes occitans del XIII amb catalans del XIV i del XV amb exclusió de March, perquè va ser copiat justament abans que aquest comencés a produir (1425-1430). Precisament perquè els poemes de March van ser entesos pels coetanis com un discurs líric nou, fascinador i digne de ser imitat, a més de ser incorporats en reculls generals, com ara el Cançoner d'Obres Enamorades, a la Biblioteca Nacional de París (A), van donar lloc també a cançoners monogràfics, a edicions completes i parcials i fins a traduccions al castellà i al llatí. Els més antics dels cançoners monogràfics en situen entre 1480 i 1490, de vint a trenta anys després de la mort de l'autor el 1459; són els cançoners de la Biblioteca de la Universitat de Salamanca (F) i el de la Hispanic Society de Nova York (N). També hi ha còpies manuscrites del segle XVI, posteriors a les primeres edicions, que van començar el 1539, com és el cas de la segona part del Cançoner de la Universitat de València (G).

És important prendre nota del fet que no hi ha cap testimoni que permeti conèixer l'estat del text de March anterior a les primeres còpies, les dels testimonis F i N, les quals constitueixen, doncs, com va demostrar Amadeu Pagès a començaments del nostre segle, la nostra font fonamental. Els llibres que porten els números 11, 1 i 14 a l'apartat referències bibliogràfiques donen informació sobre els manuscrits i les edicions de March. En essència, el que interessa saber ara és que el text de March que coneixem procedeix de l'edició crítica que l'esmentat Amadeu Pagès va publicar a l'Institut d'Estudis Catalans entre 1912-1914, actualment reimpresa (núm.11). Pagès, després d'examinar tots els manuscrits i les edicions que tenia a l'abast, va estudiar les notables divergències que oferien, i, aplicant criteris filològics d'ús general, va prendre els poemes de March dels cançoners més antics i autoritzats (F, N, A, G) i els va imprimir en l'ordre en què apareixien en aquests mateixos testimonis, del poema 1, «Així com cell qui en lo somni es delita», al 128, «A mi acorda un dictat».

Tots llegim March, doncs, a través del filtre filològic de Pagès, el qual és també autor de síntesis crítiques com la que porta el núm. 12, encara no superades; tan sols l'estudi de conjunt de Pere Bohigas (núm. 4), que va adaptar, a més, l'edició de Pagès a la col·lecció «Els Nostres Clàssics», amb l'afegit de notes de lectura, té una intenció interpretativa globalitzadora d'ambició semblant. Donades aquestes circumstàncies i mentre una nova recerca en el terreny dels manuscrits no canviï les coses, cal seguir la tradició crítica i abordar la lectura de March a través d'una edició del text complet, preferentment en grafia fabriana, ja que les vacil·lacions d'escriptura dels antics copistes enfosqueixen innecessàriament uns versos que ja són prou revessos. Joan Ferraté ha defensat oportunament aquesta via amb el llibre que porta el núm. 1, al qual cal afegir ara el que porta el número 2 i que respon, a grans trets, als mateixos criteris.

II. Cronologia i teories en contrast
Una aproximació a March en set punts

Ausiàs March (1397-1459), que pertanyia a la petita noblesa local i era fill i nebot de poetes, va viure la major part de la seva vida a Gandia i a València, administrant les seves propietats i en llunyà contacte amb la cort del seu rei, Alfons el Magnànim, que residia a Nàpols. Sembla que va escriure el seus prop de deu mil versos posteriorment a l'any 1425, passada la trentena i conclosa l'etapa militar de la seva vida, que l'havia dut a les illes del Tirrè i a la Campània. L'obra de March comença, doncs, després de la mort de Jordi de Sant Jordi, un coetani estricte i company d'armes, desaparegut el 1424. Que no sigui possible de llegir March d'una forma diferent de com ens l'ofereixen les edicions modernes a partir de la de Pagès, no vol dir que l'aspecte que presenta el corpus marquià en aquestes edicions correspongui exactament a allò que va planejar l'autor. Com que no hi ha originals de March, cal creure's els manuscrits més acostats cronològicament a aquests originals (F, N), però hi ha raons per creure que aquests mateixos manuscrits introdueixen alguns retocs: tothom que compilava cançoners als segles XV i XVI ordenava els materials segons alguna mena de criteri i els manuscrits marquians més antics és probable que hagin estat estructurats per tal de presentar el corpus del nostre poeta en una forma que el fes compatible amb el model del Canzoniere de Petrarca, que comença amb un proemi, continua parlant d'una passió d'amor bella, dolorosa i culpable, ens enfronta amb la mort de l'estimada i les transfiguracions de la passió que comporta, per acabar amb una pregària de penedit. La noció que no tenim accés directe a March sinó a la seva recepció ja petrarquitzant de darreries del XV es pot llegir al treball recent de Lluís Cabré i Jaume Turró que porta el número 5 a les referències bibliogràfiques. És una noció que convida a redimensionar les diferents teories que circulen a propòsit de la cronologia del corpus de March i de la seva interpretació de conjunt.

De fet, hi ha dues teories interpretatives sobre March, que, dutes a l'extrem, són rigorosament incompatibles: la dels «cicles poètics» i la de «les seqüències». Pel que fa a la primera, cal tenir present que el seu primer ideador, Martí de Riquer (núm. 8), no va fer més que agrupar els poemes que compartien, a la darrera estrofa, una marca idèntica d'invocació a l'estimada o a l'amor, segons una antiga convenció trobadoresca, dita senyal. Tots els poemes adreçats a Llir entre cards constitueixen un cicle, igualment com els adreçats a Plena de Seny, o a Mon darrer bé; cal ajuntar igualment els poemes que diuen O folla amor i els que diuen Amor amor. Aquestes agrupacions no inclouen pas la totalitat del corpus: queden els Cants de Mort, el Cant Espiritual i les extenses composicions del final de l'edició Pagès, dites en testimonis del XVI Cants Morals. Martí de Riquer intenta de trobar una comunitat de sentit per a poemes amb una comunitat de senyal, d'acord amb la tradició a la qual pertany March; es tracta sempre d'experiències amoroses exaltades, insatisfactòries i marcades per la dissort, en major o menor grau.

Si portem la teoria dels cicles a les seves darreres conseqüències, en l'ordre anecdòtic podem postular tantes estimades com senyals i se'ns pot ocórrer de reordenar els poemes de March d'acord amb aquesta lògica: primer va estimar na Plena de seny, després na Llir entre cards, etc., i per a cada una primer va escriure els poemes on es parla d'un amor no confessat, després els que parlen d'un amor compartit, després els de la decepció, etc. Dur a terme una operació d'aquesta mena no implica necessàriament la biografia sentimental real de March: es podria tractar d'una pseudobiografia literària, inspirada en models trobadorescos i postrobadorescos, de l'estil del poema de Jordi de Sant Jordi que es diu Passió d'amor i que relata el descobriment de l'amor, amb l'entusiasme corresponent, una primera felicitat incerta i un fracàs final, dolorós i irreparable. L'antologia didàctica de Robert Archer (núm. 14 de les referències bibliogràfiques) presenta els textos marquians reordenats d'aquesta darrera manera. És una lectura possible, però que no resol els grans enigmes marquians.

La teoria de les seqüències la va suggerir el mateix Amadeu Pagès quan va afirmar que l'ordre en què apareixien els poemes en la seva edició responia a la cronologia real de redacció del corpus. Pere Bohigas (núm. 4) recomana prudència abans de postular una successió cronològica al peu de la lletra; després d'ell tothom ha acceptat que els Cants Morals, a partir del lloc 98, són més tardans que les poesies de Plena de seny i Llir entre cards que arriben fins al lloc 74, però també ha estat admesa la idea que hi ha agrupacions temàtiques que conviuen amb la successió cronològica, com ara la dels sis Cants de Mort (llocs 92 a 97). Aquesta unanimitat ha estat trencada per la proposta de Joan Ferraté (núm. 1), el qual sosté que els versos de March fan sentit llegits en l'ordre de Pagès, el qual, segons ell, respon al dels quaderns originals del propi March de què es fa menció a l'inventari dels seus béns, redactat immediatament després de la seva mort. March hauria donat, doncs, als seus poemes l'ordre de la redacció original, el qual ens hauria estat transmès fidelment pels manuscrits del XV i per Pagès. Així doncs, hom pot llegir la poesia de March per seqüències cronològiques, les quals són dotze, sis per a la primera part del corpus marquià (llocs 1-97) i sis per a la segona (llocs 98-127), amb exclusió de tres peces que Ferraté considera espúries (86, 101, 128). Aquesta teoria de les seqüències assigna dates als poemes i considera que els Cants de Mort són adreçats tots a la primera esposa del poeta, Isabel Martorell. La clau de volta d'aquesta teoria és en el fet que els poemes de March s'expliquen complidament ells mateixos seqüència per seqüència; això és el que vol mostrar el llibre de Ferraté consignat al número 6 de les referències bibliogràfiques.

L'antologia escolar que porta el número 16 a les esmentades referències s'alimenta de la tesi doctoral del seu autor, Xavier Dilla, la qual proposa un fonament històrico-filològic per a la teoria de les seqüències: March hauria construït el que s'anomena un «cançoner d'autor», és a dir un llibre de poesies perfectament estructurat. Dilla assenyala alguns espècimens medievals d'aquesta operació literària, en principi independents de la tradició petrarquesca, que va imposar la noció de «cançoner d'autor» en la línia inaugurada per la Vita nuova de Dante, i argumenta a favor de la lectura del corpus marquià des d'aquesta hipòtesi interpretativa.

La incompatibilitat entre la teoria dels cicles i la de les seqüències esclata fàcilment. Pensem, per exemple, en la qüestió de la cronologia i de les agrupacions temàtiques. Els poemes de Llir entre cards i els de Plena de seny apareixen barrejats i intercalats amb d'altres senyals: cal triar entre llegir-los escrits tal com surten a l'edició Pagès o reagrupats i potser reordenats. Altre exemple: els Cants de Mort, han estat assignats tots en bloc a la segona esposa del poeta, Joana Escorna, per Martí de Riquer, per motius històrico-cronològics; a la primera, per Joan Ferraté, com hem vist, per motius seqüencials; i a tres dones diferents per un altre intèrpret, Pere Ramírez Molas, que pren en consideració factors formals i de contingut.

Aquestes contradiccions i indecisions de la crítica, que es reflecteixen sense previ avís en la bibliografia d'ús didàctic més general han de ser controlades per l'intrèpid lector de March abans que no el precipitin en equívocs i confusions. De fet, comprovar que hi ha forts desacords entre els estudiosos ens ha d'inclinar a desconfiar del vessant especulatiu de les teories: és aconsellable llençar-se a llegir March amb els cinc sentits després d'haver repassat algunes nocions de context cultural i literari. La intel·ligibilitat de la seva poesia és directament proporcional a la quantitat de textos del XIV i del XV que hom coneix i als anys que fa que transita els seus versos. Si algú, per exemple, ha llegit atentament el Tirant lo Blanc té més possibilitats de saber de què parla March que si no ho ha fet, i viceversa.

III. L'herència dels trobadors
Una aproximació a March en set punts

El llenguatge amorós de March és ple referències a la convenció trobadoresca: la petició de mercè, el martiri de l'enamorat, l'altivesa de l'estimada, la mort per amor, l'ús del senyal poètic, etc. La forma dominant dels poemes de la primera part el corpus, cincs estrofes de vuit decasíl·labs més una tornada de quatre, amb rimes planes i agudes, creuades o encadenades, és una herència de la tradició catalana del segle XIV, que empalma directament amb els darrers joglars del segle XIII, els Jocs Florals de Tolosa i els tractats poètics que se'n deriven, com ara les Leis d'amors occitanes o els seus equivalents catalans de Lluís d'Averçó o de Jaume March, que era oncle d'Ausiàs. Cal tenir present, tanmateix, que entre els orígens pròpiament trobadorescos del llenguatge amorós que encara palpita en March i l'ús que aquest en feia s'hi interposen dos-cents anys d'història cultural. Els darrers grans trobadors pròpiament dits, com ara Peire Cardinal, Giraut Riquier o el català Cerverí de Girona, que van viure a la segona meitat del XIII, són figures intel·lectuals complexes, per a les quals l'exercici de la poesia implica destresa retòrica, poder inventiu i també una sòlida dimensió moral i política, sobretot en aspectes teòrics i especulatius. Al llarg del XIV aquesta tendència doctrinal de l'exercici líric s'accentua i es matisa. La tasca de codificació de l'art poètica de l'escola de Tolosa es pot entendre com l'adaptació de la lírica cortesa als perfils d'una disciplina universitària: no en va era dita «gaia ciència» i els poetes s'havien de sotmetre a exàmens si volien ser reconeguts com a tals als Jocs Florals.

La peculiar evolució de l'herència trobadoresca a l'Itàlia central, que dóna lloc a la famosa escola que Dante va batejar amb el nom de «Dolce stil novo», és un també experiència altament intel·lectualitzada, a banda de ser una de les consecucions estètiques més reeixides de la literatura occidental; només s'ha de pensar en les glosses que Dante va escriure per als seus propis poemes amorosos al Convivio o en la càrrega aristotèlica que emergeix dels versos del seu amic Guido Cavalcanti.

La tradició poètica catalana proclama la seva fidelitat a les arrels trobadoresques i a l'escola de Tolosa: la persistència de l'ús de la llengua occitana, les cites d'Arnaut Daniel, de Giraut de Bornelh o de Cerverí de Girona, la importació dels Jocs Florals a Barcelona a darreries del XIV, són mostres d'aquesta coneguda tendència. Els poetes catalans del XIV, amb tot, no deixen de ser homes dels seus dies i només cal llegir l'obra de Pere i Jaume March, el pare i l'oncle d'Ausiàs, o de Jordi de Sant Jordi, el seu company d'armes, per veure fins a quin punt els materials trobadorescos conviuen amb uns hàbits mentals nous: ampli espai per a la reflexió moral, especialment aplicada al servei al senyor, recurs a terminologia filosòfica per a precisar problemes amorosos, ressons d'una formació enciclopèdica i teològica. Ausiàs March decanta la balança de la seva proposta poètica cap a aquests hàbits mentals nous suara esmentats, de tal manera que pot arribar a dir, al poema 23, que ha deixar a part l'estil dels trobadors, perquè, enduts per la passió, són infidels a la veritat. És a dir, que si la tradició lírica trobadoresca havia ensenyat a parlar en llengua vulgar de la passió d'amor a tots els europeus, Ausiàs March sent que ha arribat el moment de denunciar els enganys d'aquesta operació retòrica, perquè per a ell el que conta de debò no és l'experiència sublim i terrible de la passió, sinó el contrast d'aquesta experiència amb el que la ciència ensenya sobre la passió en qüestió.

Es poden trobar veus de prestigi que proposen coses semblants, des de Marcabrú al segle XII a Ramon Llull al XIV i als mateixos estilnovistes, però la proposta marquiana és original i singular, en la mesura que implica la creació d'un nou llenguatge poètic ad hoc: abandó de l'occità catalanitzat, creació d'un lèxic literari adequat, adopció de tècniques persuasives de la literatura didàctica, progressiva tendència a l'ampliació especulativa del discurs, etc. Convé, doncs, estar al corrent de quines eren les veritats científiques amb les que March volia mesurar les seves pròpies experiències: en primer lloc, naturalment, l'accident morbós que anomenem amor.

IV. Passió amorosa i accident morbós
Una aproximació a March en set punts

Els trobadors ens han ensenyat que l'enamorament és una experiència que implica la totalitat de l'ànima i del cos de l'home: l'estimada és l'únic bé imaginable i, per això, qualsevol sacrifici individual és possible per tal d'assolir-la, fins a la mort. Hi ha una idealització platonitzant de la tradició poètica que valora positivament aquesta actitud ultrada: al darrera del gest desesperat i romàntic d'un enamorat disposat a la morir per l'estimada hi ha una dimensió ètica de perfeccionament interior i de sublimació. L'estimada, d'altra banda, sovint inabastable per raons socials o geogràfiques, esdevé un símbol de tot allò que és bell, digne, pur i infinitament desitjable.

March afirma que sent amb tota la intensitat possible els efectes d'un amor com el dels trobadors i no s'està de dir que és el «pus extrem amador», aquell que supera en intensitat tots els qui l'han precedit o el qui sofreix més brutalment a causa de l'amor després de les ànimes dels damnats; tanmateix March no pot acceptar la idealització platonitzant que dignifica i exalta l'experiència absoluta de l'amor, perquè ha assumit fins a les darreres conseqüències el discurs dels moralistes i dels metges escolàstics sobre la naturalesa d'aquesta passió. El discurs dels moralistes es fonamenta en el dels filòsofs naturals, que és el de la medicina: l'amor, o bé té a veure amb la caritat i afecta l'esperit, o, si afecta també el cos, no és altra cosa que un factor coadjuvant a la funció reproductiva de l'espècie. En aquest cas, totes les manifestacions d'aquest amor que no s'avinguin als preceptes de l'església han de ser eradicades. Heus ací com tot l'edifici de l'amor dels trobadors esdevé apologia de l'adulteri i incitació a la fornicació. Un bisbe de París que es deia Etienne Tempier va incloure l'amor dels trobadors en una famosa llista de proposicions herètiques que circulaven per la seva diòcesi l'any 1277.

La prevenció de March davant de la passió d'amor, però, no depèn tan sols d'una demonització superficial de l'ús del sexe. És cert que un dels temes recurrents de la seva poesia és la recerca de l'amor honest, és a dir d'una experiència amatòria que no impliqui el cos o que el deixi indiferent: llegiu els poemes 18 i 23, per exemple. Però aquesta recerca de l'amor honest és presentada sempre com un producte de la fantasia, que no s'avé amb la realitat crua i dura; com un somni tan ennoblidor com impossible.

La prevenció de March davant de la passió d'amor té una raó teològica i una de psicològica que en el fons són la mateixa: l'enamorat que fa de l'estimada l'objecte central i únic del seu viure renuncia a tota llibertat, és fa esclau del seu desig i en aquest punt perd el do més preuat de l'home, que és el de poder escollir la via de la Salvació. Teològicament la passió d'amor és una forma d'idolatria i els poetes no s'estan de dir-ho, fins i tot March; pensem, però, que en la frase «vós sou món Déu», adreçada a una dona, no hi ha tan sols una hipèrbole més o menys agosarada i, en el fons, innòcua, sinó l'expressió rotunda d'un error d'estimació irreparable i fatal. L'enamorat és l'home que es pensa de debò que la seva estimada és Déu, és a dir el Summe Bé, del qual li ha de venir tota la felicitat. L'enamorat que es creu això al peu de la lletra renuncia als benifets de la Redempció i tria la condemna eterna. L'explicació psicològica d'aquesta errada descomunal resideix en un fet evident: l'enamorat ha perdut la raó. I aquí acaba la teologia i comença la medicina.

Segons els metges coetanis de March la passió d'amor, en termes tècnics «amor hereos», és una de les formes de la mania o melancolia, la qual és definida com a «corrupció de l'ànima sense febre», és dir que pertany a l'àmbit de les malalties mentals. Els melancòlics es distingeixen perquè tenen odi a aquesta vida, fugen de la companyia dels homes i sempre estan en tristesa. La causa de l'«amor hereos» és la corrupció del cervell determinada per la manera com s'hi imprimeix la forma d'una figura determinada, percebuda amb una força particular. L'enamorat creu que aquella dona en concret és la millor de totes i es pensa que d'ella li han de venir tots els béns: el seu judici i la seva raó estan tan corromputs que pensa en ella obsessivament i ho abandona tot per ella. Quan li parlen no sent el que li diuen i arriba a perdre el sentit de la realitat, ja que per obtenir el bé que es pensa que l'ha de fer feliç, deixa el menjar i el dormir, troba gust en la tristesa o va nu a l'hivern i dorm per terra. Un enamorat, per a un metge del segle XV, és com un addicte al joc que, pel gust d'anar a la taverna, malbarata l'herència i acaba mort de fred i de gana en un racó.

La passió d'amor o «amor hereos» és, doncs, un enemic temible que, en destruir la raó, incapacita l'ànima per governar el cos. La impossibilitat perllongada de sobreposar-se a la passió d'amor (els metges indiquen tota mena de remeis) fa que l'enamorat sigui responsable de la seva pròpia condemna eterna. Doncs bé, cal tenir present que March incorpora al seu llenguatge amorós la descripció mèdica de l'«amor hereos»: al poema 13 trobareu l'odi a la vida i l'allunyament de la companyia dels homes, propi dels melancòlics, al 39, «Qui no és trist de mos dictats no cur», la tristesa que mai no els deixa, a tot arreu l'obsessió malaltissa per l'estimada i a la tornada del 46 la comparació entre l'amor i l'addició al joc de daus. Els treballs que porten els números 3 i 13 de les referències bibliogràfiques aborden la qüestió de l'«amor hereos» i també el dossier «Ausiàs March. El poeta de l'amor».

V. Llenguatge teològic i poesia amorosa
Una aproximació a March en set punts

Fins ara s'ha fet referència d'ací d'allà a poemes recollits a l'esmentat dossier, però per introduir el tema, importantíssim, del pes de pensament i del llenguatge teològic en March, proposo d'entrada una estrofa que no hi és inclosa:

Si co el prescís que no és de mort deliure,
veent-se prop d'aquell seu jorn darrer,
no prega Déu li sia mercener
e sab que va hon null hom se pot riure,
ne pren a me, qui fuig a la mercè
d'Amor, en qui s'enclou tot lo meu ésser:
tant envers ell me só volgut irèixer
per lo fallir qui és comès per me! (35, 25-33)

Si llegim primer la segona part de l'estrofa («ne pren a me», etc.), veiem que March afirma que s'està de demanar la mercè d'amor, és a dir l'acceptació del seu amor per part de l'estimada, malgrat que com a bon enamorat a la trobadoresca sent que aquest amor és el seu únic horitzó. Hi ha un motiu que el mou a actuar d'aquesta manera suïcida o autodestructiva: el poeta està ofès, irat, amb l'amor, perquè en l'amor hi nia un error capital que afecta de ple l'enamorat. A través del que s'ha explicat al punt IV del present discurs es pot relacionar fàcilment aquesta actitud de March amb la seva prevenció davant de l'«amor hereos».

La comparació de la primera part de l'estrofa, en canvi, destinada, en principi, a aclarir didàcticament la situació amorosa descrita a la segona, apunta a una altra dimensió intel·lectual. Cal tenir ben fresc a la ment què és un prescís i què significa que un prescís es negui a resar el dia de la seva execució, per tal de poder establir profitosament l'analogia que se'ns proposa. March esperava, doncs, que el seu públic estigués perfectament familiaritzat amb la noció que l'home predestinat a la condemna eterna, el prescís, un criminal convicte, (en llatí «praescitum», preconegut, predestinat), com que està totalment al marge de la Gràcia, no té sentit que pregui a Déu, precisament perquè sap que va allà on «null hom se pot riure», és a dir l'infern.

El prescit és reu de pecat sense remissió i rèprobe: una figura teològicament compromesa, perquè, segons la doctrina de l'església, la predestinació a la Salvació o la condemna no és a l'abast de la coneixença humana. I ara sí que som al cor de la teologia pròpiament dita. March no és l'únic poeta del segle XV que, tot i la seva condició de laic, intervé en discussions sobre la predestinació. Alguns poetes castellans coetanis, que tenen poesies copiades al Cancionero de Baena, també gosaven plantejar aquesta qüestió i tenim moltes veus de clergues que clamen contra aquest hàbit, segons ells nefast, que tenen alguns laics de ficar-se en qüestions que no són de la seva competència. Malgrat les pretensions d'exclusivisme de l'estament eclesiàstic, el tema de la predestinació va preocupar de forma general els cristians de la baixa Edat Mitjana i dels principis de la Moderna: Francesc Eiximenis, per exemple, en els seus compendis de teologia per a laics escrits en català a darreries del XIV (Lo Crestià, la Vida de Jesucrist, el Llibre del àngels, el Llibre de les dones) procura d'ensenyar els perfils del plantejament ortodox d'un problema sobre el qual hi havia una certa inquietud. Els sermons de sant Vicent Ferrer, predicats al pas del XIV al XV, també aborden aquesta qüestió i descriuen, per exemple, la figura del prescit de què parla March. Per tal de situar el problema en un marc més general, cal tenir present que la Reforma de Luter, que s'havia gestat a partir de la segona meitat del XIV i va esclatar al XVI, va fer bandera d'una peculiar gestió del tema de la predestinació en contra de la doctrina oficial de l'Església.

Haver comprovat fins a quin punt un tema genuïnament teològic com és el de la predestinació es fon naturalment amb el discurs sobre l'amor humà mostra que la perspectiva de la més alta de les ciències de l'escolàstica, de fet, presideix jeràrquicament la ment de March, el qual, òbviament, escrivia per a un públic que compartia aquest condicionament intel·lectual. En l'estrofa que hem vist la teologia ocupa un lloc marginal, d'exemple, però si llegim el poema sencer, veurem que, de fet, tota la concepció de l'amor s'articula sobre un esquema teològic. És un subtil joc conceptual que el treball de Cabré al llibre que porta el número 10 a les referències bibliogràfiques ajuda a desxifrar. Aquesta familiaritat amb la terminologia i la perspectiva d'interpretació de la realitat de la teologia, es troba tant en March com en Martorell; per això he dit més amunt que convé llegir molts textos del segle XV per tal d'entrar en l'atmosfera mental del nostre poeta. També hi poden ajudar les aproximacions d'estudiosos del problema, com ara Albert Hauf (D'Eiximenis a sor Isabel de Villena, València-Barcelona, 1990).

Si la primera part del corpus marquià està esquitxada de consideracions teològiques com la que acabem d'analitzar, la segona, constituïda per poemes extensos que desenrotllen qüestions morals centralment especulatives, presenta una coloració encara més intensa en aquest sector doctrinal. Cal advertir que aquesta circumstància afavoreix la intel·ligibilitat del discurs marquià, fins al punt que els qui tenen la perserverància d'arribar en la seva lectura fins als poemes 101, 102 i següents, tenen moltes més possibilitats de connectar amb el missatge marquià que els qui s'aturen amb Plena de seny i Llir entre cards.

VI. L'herència clàssica i el filtre dels moralistes
Una aproximació a March en set punts

Per completar la revisió dels principals ingredients culturals implicats en la proposta poètica marquiana només falten els clàssics llatins: Ovidi, Sèneca i Virgili principalment, autors prolífics, retòricament esplèndids, i universalment llegits al segles XIV i XV com a mestres en l'art de descriure la grandiositat i, quan convé, l'horror de les passions humanes. Els mateixos clergues que es preocupaven d'ensenyar als laics una teologia ad usum delphini podien encaminar-los cap a paràfrasis de grans escriptors pagans dels temps de la Roma antiga, per tal de reblar el clau de la seva lliçó: aquest és el cas de fra Antoni Canals, un dominicà del XIV, que va traduir al català el De providentia de Sèneca. Al segle XV aquesta maniobra didàctica de l'església connectava amb el renovat interès per l'herència clàssica que l'humanisme filològic italià estava posant de moda. Les traduccions catalanes de la Consolació de Filosofia de Boeci, de les Heroides i de les Metamorfosis d'Ovidi o de les Tragèdies de Sèneca, en són una mostra, com també les lliçons que s'impartien públicament a València sobre Virgili. El procés d'acostament al món literari llatí es duia a terme al nostre país a través d'intermediaris clericals, que coneixien per ofici la llengua dels clàssics i dels seus apologetes italians (com ara Petrarca, en la seva faceta filològica), o a través d'escriptors italians que, com Dante i Boccaccio, ja havien incorporat a mans plenes en les obres en vulgar l'admirat llegat de l'antigor.

March, pel fet d'haver estat aculturat a la València del tombant del XIV al XV, connecta amb aquest rerafons desarticulat i vigorós alhora, de manera que no és gens sorprenent que la seva poesia es faci eco de temes clàssics i fins que adopti frases senceres preses d'autors antics. Heus ací un parell d'exemples.

El poema 13 de March, recollit al dossier «Ausiàs March. El poeta de l'amor», pàgina 55, descriu, com he dit abans, els trets bàsics de la malaltia melancòlica: gust per la mort, allunyament de la companyia dels homes, tristesa i sofriment. En arribar a la tercera estrofa, March introdueix una de les seves comparacions: una analogia entre el seu estat d'enamorat absolut, però conscient de l'absurditat de la seva condició i el del gegant mitològic Tició (Texion, diu ell). Es tracta d'un dels criminals que els clàssics situaven dins del Tàrtar, aquell recinte clos del més enllà, on Tisífone i les seves germanes vetllaven perquè el càstig de les atrocitats d'aquells fos etern. Virgili en parla al llibre sisè de l'Eneida i Sèneca s'hi abona encara més en el relat de l'anada al més enllà d'Hèrcules, present a la tragèdia que porta el nom precisament d'Hercules furens. Als predicadors cristians no els costava gaire de barrejar l'infern de la doctrina oficial de l'església amb el Tàrtar clàssic; els antics condemnats com Sísif, Tició, Prometeu i companyia, esdevenen fàcilment símbol dels set pecats capitals, posem per cas, i les tortures que se'ls infligeixen són una extensió del foc etern. L'obra mestra d'aquesta fusió és l'Inferno de Dante, un text que va ser traduït en vers català per Andreu Febrer el 1429 i comentat per altres en l'idioma del nostre país. Heus ací que el Tició de March esdevé un producte natural d'aquest clima d'aiguabarreig cultural, presidit sempre per la doctrina de l'església. És el mateix clima que retrobem a Lo Somni de Bernat Metge: el llibre tercer inclou una descripció de l'infern clàssic posada en boca del poeta Orfeu, que fon textos de Sèneca, Dante i Virgili i no oblida la menció de Tició ni del voltor que li devora el fetge.

Mirem ara el poema XI, a la pàgina 50 de l'esmentat dossier; per a un comentari extens de les seves implicacions retòriques i conceptuals remeto a l'estudi de Josep Romeu publicat al núm. 9 de les referències bibliogràfiques i em limito ara a fer notar que els dos primers versos, «Quins tans segurs consells vas encercant / cor malastruc, enfastijat de viure?», procedeixen d'una adaptació prosòdica d'una frase que pronuncia Clitemnestra, amb un punyal a la mà, al resum català de la tragèdia de Sèneca dita Agamemnon: «Coratge pereós, quins segurs consells vas cercant? Per què·t debats, que la millor via ja és determenada, ço és: que mats ton marit?». L'edició de la versió catalana de les Tragèdies de Sèneca, que Tomàs Martínez ha preparat per a la col·lecció «Els Nostres Clàssics» el 1995, fa possible aquesta mena de constatacions. Està clar, doncs, que March i els seu públic transitaven textos clàssics manipulats com el de Sèneca que he esmentat i que sens dubte hi aprenien a parlar dels abismes de la passió d'amor, com la que va concebre Clitemnestra pel seu amant Egist i que la va dur a assassinar el seu marit. Joan Roís de Corella va proposar entre 1458 i 1464 unes proses mitològiques enlluernadores que donaven una forma catalana modèlica a uns quants prototipus clàssics de crims passionals: Medea, Pasífae, Progmes... És prou sabut que Joanot Martorell va aprofitar a fons al seu Tirant lo Blanc la bona feina d'importació dels clàssics de Corella, que, a més d'un gran escriptor en vulgar, era mestre en teologia.

VII. Un nou espai per al poeta, un nou llenguatge per a la poesia
Una aproximació a March en set punts

Callen aquells que d'amor han parlat,
e dels passats deliu tots lurs escrits,
e en mi pensant meteu-los en oblits.
En mon esguard degú és enamorat,
car pas desig sens esperança haver.
Tal passió jamés home sostenc;
per als damnats nostre Déu la retenc:
sol per aquells qui moren sens esper. (22, 1-8)

Ha arribat el moment de reunir els fils d'aquesta aproximació a March. L'estrofa inicial del poema 22 que acabem de llegir proclama que la seva proposta poètica culmina i tanca la tradició que el precedeix, fins al punt que un suprem gest retòric del que Fuster en deia megalomania amorosa, aconsella que esborrem (delir = esborrar) tots els escrits d'amor anteriors als seus. La raó és clara: March combina la condició d'enamorat a la trobadoresca en estat pur, amb la capacitat de gestió intel·lectual de nocions tals com la idolatria implícita de la passió d'amor i la seva naturalesa de corrupció de la raó. La barreja explosiva de les dues vessants el transforma en un ésser únic, clarivident i cegament condemnat alhora, que convoca insistentment la noció del predestinat a l'infern i la imatge mateixa del més enllà de fosca i de tortura.

D'alguna manera, doncs, March està reclamant un nou espai per a la seva poesia, més enllà de les convencions cortesanes essencialment decoratives o d'entreteniment honest, pròpies de la lírica de la tradició trobadoresca i de les seves derivacions del segle XV. La proposta poètica de March és la d'un discurs omnicomprensiu, que, a través d'un llenguatge renovat, proclama la veritat nua de la passió d'amor que senyoreja l'home, malgrat totes les racionalitzacions i tots el remeis dels metges i dels teòlegs. És una proposta agosarada i ambiciosa, pròpia d'un escriptor altament conscient del seu paper i dedicat de forma total a la construcció de la seva obra. No és estrany que amb una empenta d'aquestes dimensions March contagiés la seva manera de veure i de sentir als seus coetanis i obtingués el ressò de què he parlat als punts I i II. Que la seva proposta se solapés amb la de Petrarca, retòricament tan distinta, en la recepció dels nous lectors de la darreria del segle són figues d'un altre paner.

La singularitat que March s'atribueix la retrobem, com hem apuntat al principi, en les històries literàries que el presenten com un punt d'inflexió: de fet, aquesta singularitat és immediatament perceptible a través del llenguatge poètic del nostre autor, el qual respon a uns formulismes retòrics (les comparacions), a unes tries lèxiques, a uns usos sintàctics i a uns repertoris temàtics que el distingeixen clarament dels escrits «dels passats». Seria inconvenient ara allargar-se en una llista de característiques d'aquest nou llenguatge poètic marquià, que després és imitat per escriptors com Lluís de Vilarrasa, Romeu Llull, Pere Torroella o Bernat Huc de Rocabertí, entre d'altres. Repassem tan sols els trets més notables, la majoria dels quals han estat ja esmentats al llarg d'aquest treball: l'abandonament de l'occità rovellat dels seus coetanis i el recurs a un català real de València, amb incorporació de referents de la vida quotidiana (la crosta de pa, la cassola en forna, la llista del teixit, etc.); l'adopció del llenguatge i de les anàlisis de la realitat pròpies de l'escolàstica (accident, compost, substància, primers moviments, etc.), tant pel que fa a la teologia com a la filosofia natural, àmbit al qual pertany la medicina capaç de descriure les malalties de la ment; la utilització lliure de referents literaris clàssics filtrats pels moralistes (Ovidi el prous). La voluntat de duresa i d'autenticitat, el rebuig de les deliqüescències sentimentals i també les limitacions òbvies de la formació literària d'un cavaller doblat de poeta i moralista són el ciment que va consolidar l'edifici singular que és el corpus d'Ausiàs March.

Referències bibliogràfiques
Una aproximació a March en set punts

Text sencer i modernitzat

1. Les poesies d'Ausiàs March, introducció i text per Joan Ferraté, Quaderns Crema, 1979. Segona edició corregida, 1994.

2. Ausiàs March, Poesies, edició a cura de Vicent Josep Escartí, Edicions Alfons el Magnànim, Generalitat Valenciana, 1993.

Interpretacions a l'abast

3. Lola Badia, Tradició i modernitat als segles XIV i XV. Estudis de cultura literària i lectures d'A. March, Biblioteca Sanchis Guarner, Institut de Filologia Valenciana-PAM, València-Barcelona, 1993, 141-242 (esp.143-166).

4. Pere Bohigas, volum I de les Poesies, 5 vol., «Els Nostres Clàssics», Barcelona, 1952-1959.

5. Lluís Cabré, Jaume Turró, «Perche alcun'ordine gli habbia ad esser necessario: la poesia 1 d'Ausiàs March i la tradició petrarquista», Cultura Neolatina, 1995.

6. Joan Ferraté, Llegir Ausiàs March, Quaderns Crema, Assaig, 1992. Vegeu l'índex temàtic, 223-227.

7. Joan Fuster, Obres completes, I, Edicions 62, Barcelona, 1973; Misògins i enamorats, a cura d'Albert Hauf, Bromera, Alzira, 1995.

8. Martí de Riquer, Història de la Literatura Catalana, Ariel, Barcelona, 1964, vol. II, 471-567.

9. Josep Romeu, Quatre lectures, L'esparver llegir, La Magrana, 1991, 57-76 (poema XI).

10. Textos literaris catalans. Lectures i interpretacions, a cura de N. Garolera, vol. I, Columna, Barcelona, 1994. Comentaris de Ferraté (4); Espadaler (23); Cabré (35) i Pujol (59).

L'obra de Pagès

11. Les poesies d'Auzias March, 2 vol., ed. crítica d'A. Pagès, Generalitat Valenciana, Consell Valencià de Cultura, 1995. [Original Institut d'Estudis Catalans 1912-14].

12. A. Pagès, Auzias March i els seus predecessors, trad. V. Gómez, Edicions Alfons el Magnànim, Institut Valencià d'Estudis i Investigacions, València, 1990. [Original francès de Champion 1912; facsímil Slatkine 1974]

Antologies

13. A. March, Antologia poètica, versió a cura de Josep Pujol, Teide, Tria de Clàssics, 1992.

14. A. March, Cinquanta-vuit poemes, edició i estudi de R. Archer, Edicions 62, Barcelona, 1989.

15. A. March, Antologia poètica, a cura de J. Fuster, Edicions Tres i Quatre, València, 1979 (i ss.)

16. A. March, Vint-i-tres poemes, ed. de F. Xavier Dilla, Bruño, Barcelona, 1995.