Title: Lectura: Al principi de tot
Course: Llengua Catalana i literatura 1r ESO 1r T > Section: Tema 1

Llegeix aquest text de Joaquim Carbó i fes les activitats. Treballaràs el tema de les famílies lingüístiques.

Al principi, els homes i les dones s’assemblaven molt als micos. Tots plegats anaven de quatre grapes per terra i es posaven drets de tant en tant, i encara per uns moments. Fa cosa només d’un milió d’anys que, per caminar, van passar a valer-se únicament de les extremitats inferiors. El seu cervell, en aquells moments, era la meitat o un terç del que van tenir més endavant, fa uns tres-cents mil anys, que és més o menys, la mida i el pes del de les dones i els homes d’avui.

Posar-se dret

El fet de posar-se drets va facilitar el desenvolupament de la laringe i la faringe, de manera que les possibilitats de parlar van augmentar. Prou que ho havien fet, ja, fins aquells moments, d’una manera més aviat gutural, però, en créixer la cavitat bucal, la llengua es va poder moure amb més facilitat i els sons van ser molt més rics.

Un origen comú

¿Hi va haver al principi una llengua general, comuna a tota la humanitat? No sembla gaire arriscat pensar que sí, ja que tots els indicis assenyalen que la vida va començar a l’Àfrica. Si fa uns cent mil anys els africans es van dispersar cap a l’Àsia, d’on van passar després a Europa, sembla lògic pensar que la llengua que parlaven els primers emigrants es va transformar a mesura que s’escampaven per la resta de la terra. Més tard, entre trenta-set mil i setze mil anys enrere, els que s’havien establert a l’Àsia van arribar a Amèrica caminant sobre el gel, segurament, per l’actual estret de Bering.

La gran creixença

Mentre l’home va ser únicament recol·lector-caçador-pescador, o sigui, que aprofitava el que la terra i el mar li oferien espontàniament, el nombre d’habitants del planeta era molt reduït i no creixia. Es calcula que, en tot el món, no passaven dels deu milions d’habitants, els mateixos que avui vivim als països Catalans. Però la pràctica de l’agricultura, o sigui, quan l’home s’inicia en l’art del pagès i arrela en un territori, el conrea, hi construeix cases, fa foc, inventa eines, domestica animals, en cria, intercanvia béns i idees o busca la manera de produir tot allò que el pot ajudar a viure, fa créixer la humanitat fins als gairebé cinc mil cinc-cents milions d’habitants actuals.

Les primeres paraules

D’aquells temps tan reculats, quan encara els costava de treure’s les paraules de la boca, probablement se’n conserven algunes, amb els canvis de forma que han sofert al llarg dels anys, que servien per designar arbres o animals, quan eren molt diferents els uns dels altres.

En algun moment els éssers humans van utilitzar sons senzills, espetecs de la llengua –clics per cridar-se l’atenció, avisar-se o donar ordres als cavalls. També van associar els noms d’animals o coses a sons que els podien recordar. D’aquesta mena de paraules, que imiten sons naturals, en diem onomatopeies.

Encara avui creem paraules d’aquestes, com és ara bub-bub per designar el gos, o cucut per designar l’ocell que té aquest cant tan característic. Això ens fa veure que en els orígens del llenguatge moltes d’aquestes paraules es devien formar d’aquesta manera. Anàlogament, sentiments bàsics com la por, l’alegria, la sorpresa o l’angoixa es podien expressar amb interjeccions com ara: oh! ah! eh! L’esforç que calia posar en comú per moure una roca o abatre un arbre s’expressava amb diversos crits compassats per unificar la pressió. I la tendresa necessària per bressolar infants o agombolar malalts es podia manifestar amb el ritme d’una cançó: la-la-ra-la...

En poques paraules, hi ha lingüistes que asseguren que la principal de totes és tik –santa paraula!, – un so que l’home prehistòric d’ara fa cent mil anys feia servir per referir-se a la unitat –un/una –o a un dit. Aquest so tan concret i precís es troba amb diverses variants en les llengües niloticosaharianes (tek,dik), en les esquimals, sinotibetanes i ameríndies (tik) i, per evolució, esdevé toe en anglès i digitus en llatí, que deriva a dit –català, – dedo –castellà –i doigt –francès.

Aprendre a parlar

Heus aquí, doncs, que ja tenim les paraules per entendre’ns i, també, discutir-nos i portar-nos la contrària. Unes paraules que els infants aprenen del contacte amb les persones grans que no paren de parlar, per difícil i enrevessada que sigui la seva llengua. El cèlebre i espavilat Mowgli, protagonista d’El llibre de la jungla, no aprendrà a parlar com els humans fins que no visqui entre ells. En canvi, d’adults, quan ja estem acostumats a expressar-nos i a pensar en una llengua que ha esdevingut la nostra, és molt més difícil que en parlem una altra, per bé que l’hàgim apresa, sense que es noti que no és del tot pròpia.

Joaquim Carbó, Cavall Fort

Document extret d’ ARC (consultat el 20 de juliol de 2020)