Title: CONTE: El rei granota
Course: Llengua Catalana i literatura 1r ESO 1r T

Al costat del palau hi havia un bosc gran i fosc. A les hores de més calor, la princesa hi anava i s’asseia a l’ombra d’un arbre, vora un pou. Quan s’avorria jugava amb una pilota d’or: la llançava a l’aire i la recollia amb la mà. Era el seu joc preferit.

Un dia, la pilota va caure dins de l’aigua.
I va desaparèixer, perquè el pou era tan profund que no se’n podia veure el fons.

La nena es va posar a plorar sense parar, desconsolada, fins que va sentir una veu que deia:
—Què et passa, princesa? Per què plores tant?
La nena va mirar al seu voltant, buscant d’on provenia la veu, i va descobrir una granota que treia el seu lleig caparràs per la superfície de l’aigua.
—Ah!, ets tu, lletja granota? —va dir la princesa—. Doncs ploro perquè m’ha caigut la pilota d’or al pou.
 —Calma’t i no ploris més —va dir la granota—. Jo ho puc arreglar. Però, què em donaràs a canvi?
—El que vulguis —va respondre la nena—.
El meu vestit, les meves joies... Fins i tot la corona d’or que porto.
—No m’interessen ni el teu vestit, ni les teves joies, ni la teva corona —va respondre la granota—. Només vull que m’estimis i que m’acceptis com a amiga i companya de jocs.
M’agradaria asseure’m al teu costat a taula, menjar del teu plat, beure del teu got i dormir al teu llit.
Si m’ho promets, aniré al fons i et portaré la pilota d’or.
—Oh, sí! —va exclamar la princesa—. Et prometo el que vulguis si em tornes la meva pilota d’or.

Però la jove pensava, interiorment:
«Quines tonteries que se li ocorren a aquest animal! Una granota ha d’estar a l’aigua amb les altres granotes. Com pot ser companya de les persones?».

Una vegada feta la promesa, la granota es va capbussar a l’aigua, i al cap de poca estona va sortir-ne amb la pilota d’or a la boca. La princesa, boja d’alegria en veure la seva bonica joguina, la va agafar i va arrencar a córrer.

—Espera, espera! —va cridar la granota—. Porta’m amb tu. No et puc seguir, no puc córrer tant com tu!
Però a la granota no li va servir de res cridar perquè la nena va continuar corrent, sense fer cas dels seus crits. La princesa va anar al palau i es va oblidar de la pobra granota.

El dia següent, quan la princesa estava menjant amb el rei i tots els cortesans, algú va trucar a la porta:
—Princesa, la menor de les princeses, obre’m!
Ella va córrer a la porta per veure qui trucava i, en obrir, va trobar-se la granota.
Va tancar amb un cop de porta i va tornar a taula a correcuita. El rei es va adonar que estava espantada i li va dir:
—Filla meva, de què tens por?
És que hi ha algun gegant a la porta que se’t vol endur?
—No —va respondre ella—, és una granota fastigosa. —I què vol de tu, la granota?
—Ai, pare estimat! Ahir estava jugant al bosc, vora el pou, i em va caure la pilota d’or a l’aigua. I mentre jo plorava, la granota la va recuperar. Jo li vaig prometre que seria la seva amiga i companya, però mai vaig pensar que pogués allunyar-se de l’aigua. Ara és aquí fora i vol entrar.

Mentrestant, van trucar per segona vegada i es va sentir:
«Princesa, la més nena, obre’m! No recordes el que em vas dir al pou? Princesa, la més nena, obre’m!»
Llavors el rei va dir:
—Has de complir el que vas prometre. Ves-hi i obre-li la porta.

La nena va obrir i la granota va entrar i la va seguir fins a la seva cadira.
Quan la princesa es va asseure, la granota li va cridar:
—Puja’m a la teva cadira!
La princesa dubtava, però el rei li va ordenar que ho fes.
De la cadira, la granota va voler passar a la taula, i llavors va dir:
—Ara acosta’m el teu plat d’or per a menjar juntes.
La nena la va complaure, però per obligació i a contracor. Mentrestant, la granota menjava molt a gust, i llavors va dir:
—Ai! Estic empatxada i em sento cansada.
Porta’m a la teva habitació i arregla el teu llit de seda. Dormirem juntes.
La princesa es va posar a plorar perquè la granota li repugnava i ni tan sols s’atrevia a tocar-la.
Però el rei, enfadat, li va dir:
—Filla, no has de menystenir qui t’ajuda. I la granota et va ajudar quan tu la vas necessitar.
Així que la princesa va agafar la granota amb menyspreu, la va dur a la seva habitació i la va posar en un racó. Quan la princesa ja s’havia ficat dins el llit, la granota es va acostar a saltirons i va exclamar:
—Estic cansada i vull dormir tan bé com tu. Puja’m al teu llit o li diré al teu pare.
La princesa ja no podia més i se li va acabar la paciència. Va agafar la granota del terra i la va llançar contra la paret:
—Ara descansaràs, fastigosa!
Però quan la granota va caure al terra va deixar de ser granota i es va convertir en un bonic i elegant príncep.

El rei el va acceptar com a company i espòs de la seva filla. Llavors el príncep els va explicar que una malvada bruixa l’havia encantat, i que només el podia desembruixar qui el tragués del pou. La princesa l’havia tret de l’aigua. Ara es casarien i viurien junts.

Es van adormir i el matí següent va arribar una carrossa tirada per vuit cavalls blancs, adornats amb plomes d’estruç i amb cadenes d’or. Al darrere hi anava el criat del príncep, el fidel Enric. Venia a buscar el príncep i la princesa per dur-los al seu regne.
L’Enric havia sentit tanta pena en veure el seu senyor convertit en granota que s’havia lligat tres anelles de ferro al voltant del cor perquè no li esclatés de dolor i tristesa.
Ara l’Enric estava feliç per l’alliberament del seu senyor.
Quan la carrossa ja havia recorregut una part del camí, es va sentir un espetec.
El príncep es va girar i li va dir al seu criat: —Enric, el cotxe esclata!
—No, no és el cotxe el que falla, és una anella del meu cor, que ha estat ple de pena mentre has viscut com una granota. Una i una altra vegada van sentir aquells sons, i el príncep pensava que el carruatge es trencava. Però tan sols eren les anelles del cor de l’Enric, que saltaven en veure el príncep lliure i feliç.

21 contes dels germans Grimm (2018). Barcelona: Ing edicions. (consultat en línia , juliol 2020. Adaptat)
Imatge: Piqsels .