Title: Lectura: Dracs i víbries_Adaptat
Course: Llengua Catalana i literatura 1r ESO 1r T > Section: Tema 1

Llegeix la lectura Dracs i víbries (en la seva versió original o adaptada) i fes les activitats que et proposem.

Dracs i víbries_Text adaptat

Un dels animals fantàstics més populars

En la nostra tradició cultural, el drac és un dels personatges més populars del bestiari fantàstic. Al llarg dels segles, el drac ha estat protagonista de les llegendes més variades, i la seva figura, inspirada en els rèptils, és molt simbòlica.

Simbologia del drac

El drac és un animal fantàstic al que cada cultura li ha atribut una simbologia diferent. Com a creació humana, el drac ha servit, al llarg dels segles, per explicar conceptes molt diversos i fins i tot, en alguns casos, contradictoris.

En les cultures orientals el drac té una simbologia molt rica i complexa, tot i que en general es tracta d’un animal bo. A la Xina, els dracs tenen condició de divinitat i un caràcter mític, ja que se li atribueixen, entre d’altres, la paternitat de l’Emperador i la victòria sobre les Forces del Desordre. El poble xinès el venera perquè creu que va crear la natura. De fet, a la Xina el drac adquireix milers de formes, matisos i noms: Drac Lluminós, Drac del Tro, Drac Negre, Drac Ying, etc, cadascun amb la seva història i llegenda pròpies.

A les cultures europees el drac té diferents simbologies, segons si ens trobem al nord o al sud d’Europa. Al nord, el drac és un animal poderós que protegeix contra les forces del Mal i guarda un tresor amagat. Al sud, en canvi, representa els quatre elements i forces de la natura (animal de terra que vola per l’aire, que surt de l’aigua i que llença foc), i és el símbol per excel·lència del Mal.

Els nostres avantpassats creien que el drac era culpable de tots els mals. En els mites cristians, per exemple, el drac és l’enemic contra el que lluiten els cavallers, i creien que era el culpable dels mals de les collites (sequeres, inundacions), del bestiar domèstic (desaparicions, pestes) així com d’altres mals contra una població indefensa.

El drac en la tradició catalana

Els animals fabulosos i bèsties mítiques són molt presents en la cultura catalana. De l’ampli ventall d’aquests animals fantàstics, el drac i la seva companya femenina, la víbria, són els més antics i els més coneguts. La presència de dracs i víbries en certes processons, cercaviles i altres actes festius i cerimonials és molt abundant i ja documentada des de l’edat mitjana.

El drac, entremès festiu

El drac sempre ha estat present en totes les festes populars, i més ara, que les colles de diables els han incorporat en els seus correfocs amb un esperit lúdic i vinculat a l’ús del foc i la pirotècnia.

Llocs i llegendes amb dracs

Moltes rondalles parlen de la presència de dracs arreu de Catalunya, i a cada indret, el drac va associat a l’heroi local que el combat. A l’Estany de Banyoles hi viu una víbria que fou abatuda per Sant Mer o Sant Martirià; a la muntanya de Sant Llorenç del Munt hi visqué un gran drac que fou combatut per Guifré el Pilós; a Vallfogona el drac fou abatut pel Cavaller dels Miralls; el del castell de Vilardell, a Sant Celoni, per Soler de Vilardell; el de Collserola, pel Cavaller d’Olorda; el del Tossal de Llívia, pel cavaller de Llívia; el que veié Pere el Gran al cim del Canigó, el guanyà Sant Guillem.

La representació del drac

El drac es caracteritza per tenir cos de rèptil, recobert d’escates, urpes d’àguila, ales i aletes membranoses, columna vertebral amb forma de serra com de camaleó, cua acabada en dard, mandíbules descomunals, alè pudent, amb ullals devoradors, llengua llarga i bífida, saliva verinosa, narius que esbufeguen, ulls de gripau i banyes. Una bèstia de color verd o negre que llança crits terribles i que pot caminar, reptar, volar i nedar.

Alguns dels dracs de les llegendes catalanes han estat representats com a animals femelles, les anomenades “víbries” o “vibres”. En els bestiaris medievals, les víbries tenen una actitud més ferotge que els dracs, i sovint tenen forma de serps o dracs alats amb dos pits.

Text: Manel Carrera i Escudé (adaptat), www.festes.org
Imatges: Piqsels (consultat juliol 2020)