Title: Mecanoscrit del segon origen
Course: Llengua Catalana i literatura 2n ESO 1r T > Section: TEMA 2

El mecanoscrit del segon origen

 L'Alba una noia de catorze anys, verge i bruna, tornava de l'hort de casa seva amb un cistellet de figues negres, de coll de dama, quan s'aturà a avergonyir dos nois, que n'apallissaven un altre i el feien caure al toll de la resclosa,i els va dir?

-Què us ha fet?
I ells li van contestar:
-No el volem amb nosaltres, perquè és negre.
-I ells  es van arronsar d'espatlles, car eren dos nois formats en un ambient cruel, de
prejudicis.

I aleshores, quan l'Alba ja deixava el cistellet  per tal de llançar-se a l'aigua sense ni treure's la roba, puix que només duia uns shorts i una brusa sobre la pell, el cel i la terra van començar a vibrar amb una mena de trepidació sorda que s'anava accentuant, i un dels nois, que havia alçat el cap, digué:
-Mireu!
Tots tres van poder veure una gran formació d'aparells que s'atansava remorosament a la llunyania, i n'hi havia tants que cobrien l'horitzó. L'altre noi va dir:
-Són platets voladors, tu!
  L'Alba va mirar encara un moment cap als estranys objectes ovalats i plans que avançaven de pressa cap a la vila mentre la tremolor de la terra i de l'aire augmentava i el soroll creixia, però va pensar de nou en el fill de la seva veïna Margarida, en Dídac, que havia desaparegut en les profunditats de la resclosa, i es va capbussar en l'aigua, darrere els nois, que s'havien oblidat del tot de llur acció i ara deien:
-Guaita com brillen! Semblen de foc!
I sense tocar a terra, ara en una aigua que tornava a encalmar-se sobtadament, va arrencar en Dídac de les plantes grimpaires, entre els circells de les quals d'altres infants havien trobat la mort, i, sense que ell li donés cap feina, puix que havia perdut el coneixement, va arrossegar-lo amb una mà, mentre l'altra i les cames obrien un solc cap a la superfície, on la respiració continguda va explotar-li, com una bombolla que es forada, abans  de continuar nedant fins on la riba baixava a nivell de l'aigua.
En enfilar-s’hi i hissar-hi el cos exànime del noi, encara va tenir temps de veure com un núvol d’aparells desapareixia per l’horitzó  de llevant.
I sense entretenir-se, Alba va ajeure en Dídac de bocons sobre l’herba del marge,  va fer-li  treure tanta aigua com pogué, el girà de cara enlaire en comprovar que encara no donava senyals de vida i enfonsà la boca entre els seus llavis per tal de passar-li l’aire dels propis pulmons fins que el noi parpellejà  i es va moure, com si aquella boca estranya li fes nosa.
Va treure-li la roba xopa perquè el sol eixugués el seu cos, va friccionar-lo encara,  tota abocada al seu damunt, i només llavors quan ell ja es recobrava, se li acudí d'estranyar-se que els dos nois que l'havien empès no haguessin acudit. [...]
I llavors, l’Alba, que es girava en adonar-se que tenia un gran esquinç a la brusa, va alçar la vista cap al poble i obrí  la boca sense que li’n sortís cap si. Al seu davant, a tres-cents metres Benaura semblava un altre, més pla;  sota la pols que hi penjava com una boira llorda i persistent, les cases s'amuntegaven les unes damunt les altres, com esclafades per una gran mà barrera. Tornà a  tancar els llavis, va obrir-los de nou i exclamà:
-Oh!
I tot seguit sense recordar-se que la brusa ja no fi amagava les sines, va arrencar a  córrer camí avall.
I a la vila no quedava res dempeus. Els edificis s'havien aclofat sobre ells mateixos, talment com si de cop i volta els haguessin flaquejat  les parets sobre les runes de les quals havien caigut les teulades. Tot de pedres i  de teules partides eren escampades pels carrers i cobrien, sobretot, les voreres, per l'esfondrament era massa aplomat per haver deixat intransitables les vies més amples, per on ja corria l'aigua de les canonades esbotzades que en  alguns llocs, alçaven guèisers impetuosos entre la polseguera.
En molts indrets, els murs baixos continuaven drets, com per contenir a l'interior el vessament dels  pisos alts amuntegats, en alguns casos, entre parets que, esquerdades i tot, havien resistit l’impuls ferotge  d'un atac anihilador. Perquè tot allò ho havien fet aquells  aparells misteriosos, l'Alba n'estava segura. [...]
I va tomar a córrer, ara panteixant sota un esquinçall de brusa que s'havia lligat a la cara a tall de morrió, contra la pols que la feia estossegar. Es va moure cap a la plaça, on el capdamunt del campanar, gairebé  intocat, s’alçava ben dret sobre les runes de l’església, que tallaven l’entrada als carrerons de darrere, prou estrets per obligar-la a escalar turons de mobles, de tàpia, de cadàvers, i a davallar per terraplens la superfície dels quals rodolava  sota els seus peus.
Va anar orientant-se per una geografia ciutadana ací desconeguda, travessà el talús d’uns baixos que després es van enfonsar i gairebé la colgaren, va saltar un mur alt on s’enganxà un camal dels shorts, que van obrir-se de dalt a baix, retinguts només per la trinxa i, per un carrer curt i badívol, però inundat per una font improvisada, continuà corrent cap al tombant on hi havia casa seva.
I  ara la casa ja no hi era. Els dos pisos de la construcció s'havien precipitat damunt sostre dels baixos, el qual també es devia haver ensulsiat darrere la porta que ara, amb la paret lleugerament inflada per la pressió, tancava la tomba on reposaven el pare, la mare, la germana que s'havia de casar el mes vinent...
Va alçar les mans, les aplanà contra la fusta sòlida i, després, les va anar deixant relliscar lentament, amb tot el cos que cedia sobre les cames desvalgudes fins que els genolls van tocar el terra ple de guixots, i tota ella, indiferent al dolor físic, es va arraulir bo i mormolant:
-Mare! Mare…
I els llavis li tremolaven amb el plor que li desencaixava la cara d'on el morrió havia lliscat, i les mans, obstinades, continuaven gratant la fusta on va anar perdent fragments d'ungla fins que la petita veu tèbia, que també plorava, digué al seu costat:
-I la mare, Alba?
En Dídac l'havia seguida des de la resclosa, havia recorregut com ella els carrers visitats per la mort, havia saltat muntanyes de runa i, pel laberint dels carrerons, acabava de fer cap al seu cau. [...]
L'Alba se li abraçà, el va prémer contra seu amb un gest desesperat, però va interrompre  el plor que encara li nuava la gola i es va anar redreçant, sostinguda pel cos infantil, de nou anys, que pidolava amb un somiqueig:
-No s'ha mort, oi?
I s'havia mort. La van trobar als peus del fogó, després d'haver penetrat a la casa per un forat del sostre, i encara tenia a les mans una cullera amb què devia estar a punt de remenar la pasta que es veia en una olla de terrissa, intacta.
El noi va abraçar-se-li amb un renill de bestiola i la cridava com si ella dormís i la volgués fer despertar, mentre l'Alba li amoixava els cabells arrissats i el deixava desfogar, ara amb els ulls eixuts, tot i que el cor se li inflava com si les llàgrimes brollessin allí, en les clivelles dels batecs arrítmics.
Després en Dídac va arrapar-se-li com un nàufrag que s'agafa en una fusta i li mullà les galtes amb el seu plor tot balbucejant mots sense sentit. Ella digué:
-Deuen haver matat tothom.
I quan li explicava allò dels avions, que ell no havia vist perquè era sota l'aigua, van sentir un inesperat refilet que els va fer girar el cap a la finestra del pati, que conservava l'ampit, i, de seguida, van veure la gàbia, sencera, de l'ocell, que movia les ales.
-La cadernera.
En Dídac va despendre les seves mans del coll de l'Alba i es va redreçar.
-La Xica...
La noia, esperançada, es premia les mans contra els pits per tal d'aquietar el cor que gairebé li saltava.
-No estem sols, Dídac, no estem sols!
I hi estaven. No havia quedat ningú de llur espècie, ni cap mamífer.

                                           Manuel de Pedrolo, Mecanoscrit del segon origen (fragment)