Title: Teoria tema 1
Course: Llengua Catalana i literatura 2n ESO 1r T > Section: TEMA 1

Els pronoms I

El pronom és el mot que serveix per substituir un nom ja enunciat i així n’evita les repeticions innecessàries.

Els pronoms són paraules variables que no tenen un significat permanent, sinó ocasional.

Els lladres van robar les mercaderies del camió i després ells les van vendre.
Ells representen els lladres i les substitueix les mercaderies, de manera que evitem la repetició d’aquests mots.

CLASSIFICACIÓ DELS PRONOMS

Personals forts | Ella va a l’institut en bicicleta i jo caminant.
Personals febles | He comprat les entrades i encara no me les han pagat.
Demostratius | Aquest llibre el tinc jo i aquell també.
Possessius | El meu cotxe és més vell que el teu.
Indefinits | Cadascú haurà d’assumir la culpa.
Quantitatius | Si t’ha agradat la pel·lícula, hauries de veure la primera que és força bona.
Numerals | La Maria i en Miquel anaven la mateixa classe. Tots dos s’havien fet amics.
Interrogatius | Qui vindrà a la festa?
Relatius | El noi de qui t’havia parlat, potser vindrà.

PRONOMS PERSONALS

Fan referència a les persones verbals que designen.

-La 1a persona es refereix a l’EMISSOR (qui parla).

-La 2a persona es refereix al RECEPTOR (qui escolta).

-La 3a persona es refereix a la persona de la qual s’està parlant.

 1. Personals forts

S’anomenen així perquè, són formes que tenen una síl·laba tònica i poden situar-se de manera independent del verb.

 Els pronoms personals forts tenen un significat ple, és a dir, tenen sentit per ells mateixos.

1a persona | 2a persona | 3a persona | Formes de tractament
jo (mi) nosaltres | tu vosaltres | ell, ella (si) ells, elles (si) | vostè, vós vostès

2. Personals febles

Són monosíl·labs àtons i, per això, han d’anar sempre acompanyats d’un verb. La majoria d’aquests pronoms presenten diverses formes, segons que vagin davant o darrere del verb.

Observa:

Davant el verb | Davant el verb | Darrere el verb | Darrere el verb
Verb començat en consonant | Verb començat en vocal | Verb acabat en consonant | Verb acabat en vocal
Em pentino

 Et rentes

Es tranquil·litza

Ens va ajudar
M’he pentinat

T’has de rentar

 S’ha de tranquil·litzar

Ens ajuda
Vaig pentinar-me

 Has de rentar-te

Va tranquil·litzar-se

Va ajudar-nos
Pentina’m

Renta’t

 Tranquil·litzi’s

Ajuda’ns
Us veneu el pis?

El compro

La vam ajudar

Li telefonàvem

 Els vam embolicar

Les vam espantar

En vaig agafar un

Ho va doblegar

Hi va pujar
Us heu venut el pis?

 L’he comprat

L’ajudarem

Li hem telefonat

Els embolicarem

Les espantarem

N’agafaré un

Ho ha doblegat

Hi ha pujat
Veneu-nos el pis

Vaig comprar-lo

Vam ajudar-la

Hem de telefonar-li

Vam embolicar-los

Vam espantar-les

Vaig agafar-ne un

Va doblegar-ho

Va pujar-hi
Vau vendre-us el pis

Compra’l

 Ajuda-la

Telefona-li

Embolica’ls

Espanta-les

Agafa’n un

Doblega-ho

Puja-hi

Formació de les paraules

2.1. La derivació

La derivació

- El lexema o arrel d'una paraula és la part que ens indica el seu significat i que no varia.

                           Per exemple, «color» és el lexema dels mots:

                           acolorir              colorant               coloraina

                           bicolor                colorit                 descolorit

1. La derivació consisteix a formar paraules noves a partir d'un lexema afegint un o més afixos o morfemes de derivació

         Els afixos són elements sense significat propi si no s'ajunten a un lexema.

                                             - prefixos van davant del lexema.

                                                    desmuntar, superposar

         Els afixos poden ser: - sufixos van darrere del lexema.

                                                    barraqueta, mercaderies

                                            - infixos van intercalats entre el lexema i el sufix.

                                                    lladregot, pelleter

Composició

2.2.  La composició

Les paraules compostes estan formades a partir de la unió de dos o més mots.

 Els mots que poden combinar-se formant-ne d'altres de compostos són:

                                  - els substantius

                                  - els adjectius

                                  - els verbs

                                      ferrocarril: ferro (N) + carril N)

                                      correfocs: corre (V) + focs (N)

                                     altaveu: alta (Adj.) + veu (N)

                                     primmirat: prim (Adj.) + mirat (V)

Porten guionet els mots compostos següents:

- Els compostos de dues paraules amb sentit propi cadascuna, la primera de les quals acaba en vocal i la segona comença en R, S, X.

                            para-xocs                        para-sol
                            penja-robes                    busca-raons
- Moltes expressions repetitives i onomatopeies.

                            xim-xim                          corre-cuita
                            xiu-xiu                            gara-gara

- Els mots compostos que comencen amb el nom d'un punt cardinal.

                           nord-est                           sud-americà

- Quan la primera paraula porta accent.

                  mà-llarg                       adéu-siau                                      pèl-roig

Els dialectes

Els dialectes

Els costums van evolucionant a mesura que la realitat social canvia. La llengua, igualment, també evoluciona i va rebent influències d’uns i altres, sobretot dels pobles veïns amb qui manté més contacte.

El conjunt de territoris on es parla una mateixa llengua constitueix el seu domini lingüístic.
El domini lingüístic del català pertany a 4 estats diferents:
 ❖ dins l’estat espanyol: - Catalunya (excepte la vall d’Aran) - la Franja de Ponent - el país valencià - les Illes Balears i les Pitiüses.
❖ al principat d’Andorra.
❖ dins l’estat francès, a la Catalunya Nord.
❖ dins l’estat italià, a la ciutat d’Alguer ( a l’illa de Sardenya). - El territori on es parla la llengua catalana és conegut amb el nom de Països Catalans.

                                                                                               Informació extreta de la Viquipèdia

Com totes les llengües, el català no és parlat de manera uniforme a tot el territori lingüístic: hi ha diferències fonètiques, morfològiques i/o lèxiques, però  són diferències que no dificulten mai la comprensió entre parlants de llocs diferents.

S’anomenen dialectes o variants geogràfiques les modalitats que presenta una llengua en les seves diverses zones geogràfiques.

Els dialectes de la llengua catalana estan agrupats en dos grans blocs:

1. català occidental
2. català oriental

Dins de cada bloc, cal distingir els dialectes següents:

    CATALÀ OCCIDENTAL                            CATALÀ ORIENTAL

     nord-occidental                                               rossellonès

     valencià                                                           central

                                                                             baleàric

                                                                             alguerès

La característica més important que ens permet diferenciar els parlars del bloc oriental dels parlars del bloc occidental és la manera de pronunciar les vocals àtones:

Occidental: distingeixen clarament les vocals àtones. Per tant, no confonen mai pagar [a] i pegar [e], ni pontet [o] i puntet [u].

Oriental: neutralitzen les vocals àtones. Per tant, pronuncien igual pagar [ə - vocal neutra] i pegar [ə - vocal neutra]  i pontet [u]  o puntet [u].

Font: Viquipèdia

Aquesta divisió es pot completar amb un seguit de parlars de transició entre els diversos dialectes i amb subdialectes o parlars d’una àrea reduïda.

Els textos conversacionals

ENS COMUNIQUEM

(Font de la imatge: https://www.freepik.com/free-photos-vectors/iconos-medios-comunicacion)

L'objectiu fonamental de qualsevol llengua és la comunicació.

Les persones som éssers vius que sentim la necessitat d'expressar els nostres sentiments, idees, necessitats, etc. per mitjà del llenguatge. Forma part de la nostra vida quotidiana perquè el llenguatge humà és una característica innata de les persones, és a dir, naixem amb la capacitat per poder parlar i comunicar-nos amb una llengua que aprenem des que som petits.

Trets de la comunicació oral
Quan ens comuniquem oralment, l'emissor és l'encarregat de posar ordre a la informació que ha de donar al receptor. La interacció entre l'emissor i el receptor és més  espontània que en la comunicació escrita perquè els torns de pa paraula entre els parlants poden alternar-se més fàcilment. Això significa que el paper d'emissor i receptor varia contínuament entre els interlocutors A més, en l'acte comunicatiu, emissor no hi aporta informació únicament amb les paraules que transmet, sinó que hi ha altres elements no verbals (gestos, entonacions, moviments, postura, etc.) que faciliten al receptor la comprensió del missatge.

 A continuació citarem algunes característiques de la comunicació oral:

Podem rebre la procedència geogràfica de l'emissor

 Lo xiquet mos va dir que no vindria demà.
Quan estem dins del rol d'emissor, tendim a ser redundants i repetitius en idees i paraules

No sé per què m'ha de la Maria que he d'arribar aviat Sempre arribo aviat. Mai arribo tard.
Hi ha una tendència d'estructures simples, és a dir, frases curtes basades en subjecte verb predicat.
No ho entenc La Nuri vindrà aviat,
S'utilitzen onomatopeies, interjeccions, tics lingüístics, mots crossa (o falca), díctics, frases fetes, refranys, etc., que aporten naturalitat i espontaneïtat.
Has vist aquest cotxe? Un deu valdre un dineral. Jo això no m'ho puc permetre.
Frases inacabades i, a vegades, falta de concordança entre subjecte i predicat.
Espero que en Pere faci els deures perquè si no...

En Joan i en Miquel aquesta tarda han anat a la botiga a comprar els pastissets. Jo és que no em venia gaire de gust.
Ús de recursos lingüístics

M'entens, oi? Saps?
Presència de sobreentesos.
Sí, sí… Ja veig per on vas.

Els textos orals són variats i una de les diferències és el seu grau d’espontaneïtat.
Hi ha diversos tipus de textos conversacionals, orals i escrits conversa telefònica, diàleg, entrevista, xat, etc
Els textos conversacionals reprodueixen una conversa entre dues o més persones.
Segons la relació entre l'emissor i el receptor, el canal que s'utilitza (oral o escrit), la intencionalitat de l'emissor (informar, entretenir, convèncer...) i el tema. L'emissor i el receptor faran servir un registre lingüístic formal (elaborat i estructurat) o informal (col·loquial, amb un grau de formalitat baix, poc elaborat i espontani).

Com que no sempre és possible la conversa cara a cara amb l'interlocutor, hi ha uns mitjans que faciliten la comunicació i, per tant, una conversa a distància: el telèfon, el correu electrònic, els xats i determinades aplicacions electròniques (WhatsApp, Twitter, Facebook, etc.). En aquests casos, com que no existeix la comunicació no verbal (gestos, expressions de la cara, mirades, etc.), caldrà tenir en compte tota una sèrie de pautes que faciliten la comunicació i eviten malentesos.

                                        (Font de la imatge: Dolors Solé Gras)

Per això es van crear les emoticones .

(Font de la imatge: https://www.freepik.es/fotos-vectores-gratis/emoticones)

Emoticona és un mot compost per les  paraules emoció i icona, és a dir, són signes que ens ajuden a expressar-nos per escrit i a  transmetre emocions de  manera vistosa. No hi ha un únic motiu que expliqui per què ja no podem viure sense elles, però utilitzant-les, la nostra comunicació es torna molt més àgil i ràpida

Com qualsevol llenguatge, l’ús d’emoticones en el llenguatge digital, va ser l’inici d’una revolució que no sembla encara tenir final.