Title: Recursos T3
Course: Biologia i Geologia 3r ESO 1r T

Introducció T3

Tal com hem dit, els humans com a éssers vius, que som hem de poder satisfer les tres funcions vitals que ens caracteritzen, és a dir, la nutrició, la relació i la reproducció.

En aquest tema 3 "Ens nodrim: l'aparell digestiu i el respiratori"  s'iniciarà l'estudi de la funció de nutrició que realitza el cos humà, concretament se centra en dos aspectes de la funció de nutrició que tenen una cosa en comú: la introducció de substàncies a l'organisme, és a dir, la introducció de nutrients a través de l'aparell digestiu i d'oxigen a través de l'aparell respiratori. (en aquest cas, també s'expulsa diòxid de carboni).

A continuació tens els apartats que pots trobar resumits en aquest llibre digital:

1.-Introducció T3

2.- Recursos web T3

3.- Funció de Nutrició. Els aparells implicats en la nutrició.

4.- Aparell digestiu. Anatomia.

5.- Les funcions digestives.

6.- Hàbits saludables de l'aparell digestiu.

7.- Aparell Respiratori. Anatomia.

8.- Les funcions respiratòries.

9.- Hàbits saludables de l'aparell respiratori. Tabaquisme.

10.- Malalties de l'aparell digestiu i respiratori.

Recursos web T3

A continuació us presento unes webs per si voleu aprofundir en aquest tema:

- https://ioc.xtec.cat/materials/FP/Recursos/fp_apd_m02_/web/fp_apd_m02_htmlindex/WebContent/u6/a1/continguts.html
  - Material IOC CC, Anatomia, fisiologia i patologies de l'aparell digestiu,
- http://www.xtec.cat/~ajimeno/cn3eso/07digestiu/07digestio.htm
  - Material molt complet per llegir atentament i practicar amb alguns exercicis interactius.
- http://agrega.juntadeandalucia.es/repositorio/27012016/42/es-an_2016012714_9125937/cuerpo_humano/digesti.htm
  - Materials teoria i animacions dels aparells relacionats amb la Nutrició. Molt completa.
- https://www.consumer.es/salud/problemas-de-salud
  - Te articles relacionats amb d’investigació interessants, receptes de cuina, infografies de temes de salut variats. Fundación Eroski.
- https://ioc.xtec.cat/materials/FP/Recursos/fp_cai_)c04_/web/fp_cai_c04_htmlindex/WebContent/u1/resum.html
  - Ioc infermeria Resum Ap. Respiratori.
- https://www.infermeravirtual.com/cat/activitats_de_la_vida_diaria/la_persona/dimensio_biologica#estructura_i_funcio_del_cos_huma
  - web infermeravirtual, té molta informació sobre l'anatomia i les funcions del cos humà.
- https://espaiescoles.farmaceuticonline.com/
  - A l'espai escoles tenen moltes activitats i jocs relacionats amb la salut. També tenen penjats articles molt interessants i monografics sobre temes actuals de salut. Web del Col·legi de farmacèutics de Barcelona.
- https://canalsalut.gencat.cat/ca/vida-saludable/deixar_de_fumar/
  - Deixar de fumar.
  - Molts temes d'actualitat relacionats amb la salut ja sigui informació per a la població en general o per a professionals.
- https://www.diba.cat/web/salutpublica/exposicio_tabac
  - Campanyes de salut, per ex l'Exposició "El tabac al descobert" i altres temes de promoció de la salut.

La funció de nutrició

Els aparells implicats en la nutrició.

Per mitjà de la nutrició l'organisme incorpora i utilitza els nutrients  per aconseguir matèria i energia. Estan implicats 4 aparells diferents: el digestiu, el respiratori, el circulatori i l'excretor.

Les funcions que duen a terme estan controlades pel sistema nerviós i pel sistema hormonal.

- Aparell digestiu s'encarrega de digerir els aliments i de convertir-los en substàncies més simples, perquè puguin passar a la sang.
- Aparell respiratori s'ocupa de l'intercanvi de gasos; és a dir, d'aportar oxigen, O_2 i d'eliminar diòxid de carboni, CO_₂.
- Aparell circulatori es fa càrrec, a través de la sang, de transportar l'oxigen i els nutrients a totes les cèl·lules del cos, perquè aquestes les puguin utilitzar. També recull i transporta el diòxid de carboni i les substàncies de rebuig produïts per les nostres cèl·lules.
- Aparell excretor s'encarrega d'eliminar les substàncies de rebuig que transporta la sang.

Figura 3.1 Aparells participants en la funció de nutrició. Font: Adaptació d'imatges CC Search.

L'aparell digestiu

Anatomia  de l'aparell digestiu.

El cos humà necessita contínuament el subministrament d’aigua, minerals i nutrients per proporcionar-les a cada una de les cèl·lules de les quals estem fets per tal que puguin realitzar la seva funció i, en definitiva, mantenir-se en vida.

L'aparell digestiu ha de ser capaç de:
- Conduir l’aliment al llarg de tot el tub digestiu.
- Segregar sucs digestius per transformar l’aliment en substàncies més senzilles.
- Absorbir l’aigua i els nutrients requerits per al funcionament correcte de l’organisme.
- Transportar a la sang els nutrients absorbits (L'aparell circulatori ja s'encarregarà de repartir-los per la resta de cèl·lules del nostre cos.)
- Eliminar les restes d’aliments que no són absorbits ni aprofitats.
- Controlar i coordinar totes aquestes funcions mitjançant els sistemes nerviós i hormonal.

Tot aquest procés de transformació de l’aliment en nutrients s’anomena digestió i n’estudiarem els òrgans que hi participen, de quina manera hi intervenen, així com les alteracions més freqüents que s’hi poden donar i les seves repercussions en l’organisme.

Anatòmicament i funcionalment, l’aparell digestiu es pot dividir en:
- Tub gastrointestinal o tub digestiu: cavitat oral, faringe, esòfag, estómac, intestí prim, intestí gros.
- Òrgans accessoris de la digestió: dents, llengua, glàndules salivals, fetge, vesícula biliar, pàncrees

Figura 3.2. Font: Jordi March; ca viquipedia.org, amb llicència CC ( IOC )

El tub digestiu

L’aparell digestiu de l’ésser humà és un tub obert a l’exterior, d'uns 10 m, que creua l’organisme de dalt a baix, és una continuació del medi extern i es troba colonitzat principalment per bacteris, però també per altres microorganismes.

A l’extrem cefàlic hi ha la boca per on és introduït l’aliment dins l’organisme i, després podem diferenciar la faringe, l'esòfag, l'intestí prim, l'intestí gros i l'anus.

Boca o cavitat oral
Situada a la cara, sota les fosses nasals, hi ha la cavitat bucal o oral que es manté tancada pels llavis. La boca és la part inicial del tub digestiu i està formada per dues arcades de dents, situades als maxil·lars superior i inferior, i la llengua, un òrgan musculós que participa en la barreja i la deglució de l'aliment i també en la percepció dels sabors .  A la cavitat bucal té lloc la masticació i és on s’ensaliva l’aliment ingerit, però també intervé en la respiració i en la fonació. També es troben aquí, les glàndules salivals.

Faringe
La faringe és musculosa i és encara part anatòmica compartida amb l’aparell respiratori. S’inicia al final de la cavitat bucal, on s’uneix amb les coanes de les fosses nasals. S’hi troben estructures importants com les amígdales (teixit limfàtic del sistema immunològic), la desembocadura de les trompes d’Eustaqui provinents de les oïdes i l’epiglotis (cartílag de la laringe que s’eleva en el moment de la deglució evitant el pas de líquids i sòlids a l’aparell respiratori).

Esòfag
L’esòfag és un conducte musculós que propulsa el bol alimentari de la faringe a l’estómac mitjançant moviments ondulatoris anomenats moviments peristàltics que es produeixen relaxant la musculatura de l’esòfag que hi ha davant del bol alimentari i contraient-ne la que queda situada darrere del bol.

Figura 3.3. Els moviments peristàltics fan avançar el bol alimentari per l'esòfag fins a arribar a l'estómac. Font: IOC
Al final té una vàlvula o esfínter que evita que retorni el contingut de l'estómac a l'esòfag.

Estómac
L’estómac és una part del tub digestiu dilatada, en forma de bossa, que emmagatzema gran quantitat de bol alimentari. L'entrada es diu càrdies i la sortida pílor. La paret de l’estómac està entapissada per nombroses cèl·lules secretores, glàndules que secreten  de 2-4 l /dia de suc gàstric, molt àcid.
Recentment també s’ha vist que l’estómac secreta l’hormona grelina, que augmenta poc abans dels àpats i disminueix en finalitzar-los. Això podria servir de senyal al cervell per regular la gana.

Intestí prim

L’intestí es divideix en dues parts: l’intestí prim i l’intestí gros. L’intestí prim és la porció entre l’esfínter pilòric de l’estómac i la vàlvula ileocecal que s’obre a l’intestí gros. S’anomena prim perquè té el diàmetre més estret que l’intestí gros. Es divideix en tres parts: el duodè (25 cm de longitud), el jejú (2,5 m) i l’ili (3,5 m). Al duodè hi desemboquen la vesícula biliar i el conducte pancreàtic, que secreten bilis i sucs pancreàtics respectivament.

A més a més de la llargada, l’estructura de l’intestí prim permet augmentar la superfície d’absorció  per 600 gràcies a plecs transversals (visibles a simple vista), criptes i vellositats (visibles al microscopi òptic) i microvellositats de les cèl·lules epitelials, amb la vora de raspall, que recobreixen la seva llum (visibles únicament al microscopi electrònic). Per tant, es completa la digestió i té lloc la majoria de l'absorció dels nutrients que passen a la sang.

Figura 3.4 Secció intestí prim, vellositats intestinals i microvellositats. Font IOC

Intestí gros

L’intestí gros és l’últim tros de tub digestiu. Té una longitud aproximada d’un metre i mig, i s’estén des de la vàlvula ileocecal fins a l’anus. Es divideix en cec , còlon ascendent, còlon transvers, còlon descendent , còlon sigmoide, recte i conducte anal . Al cec s’hi troba una evaginació curta i estreta anomenada apèndix.

A través de les parets de l'intestí gros s'absorbeixen l'aigua i les sals minerals. S'hi forma la femta amb les substàncies no digerides que sortirà per l'anus.

Els òrgans digestius accessoris
Entre els òrgans digestius accessoris distingim: les dents, la llengua, les glàndules salivals, el fetge, la vesícula biliar i el pàncrees.

Les dents són estructures calcificades localitzades a la cavitat bucal, són dures i serveixen per mastegar el menjar. Disposades en dos arcs als maxil·lars superiors i inferiors, presenten també diferents morfologies. Les incisives són les més anteriors amb forma de pala i amb l’extrem tallant. A continuació hi ha els canins, més punxeguts per esqueixar el menjar. I després els premolars i molars, més robustos i amb la superfície més gran i rugosa per aixafar i triturar.

La llengua, situada també dins la cavitat oral, és musculosa i coberta de papil·les gustatives. Les papil·les gustatives són receptors organolèptics que permeten la detecció dels diferents gustos dels aliments que, juntament amb els receptors olfactius de les fosses nasals permeten al cervell integrar la informació i crear els sabors. La llengua també intervé en la insalivació de l’aliment, la deglució i l’articulació del llenguatge.

A la cavitat bucal hi desemboquen les glàndules salivals, que són cinc: dues glàndules paròtides, dues glàndules mandibulars i una glàndula submandibular. A més a més, tota la cavitat està entapissada de glàndules salivals simples que contínuament secreten saliva i la mantenen humida. La saliva facilita la deglució i la parla.

D’altra banda, el fetge, pesa aproximadament 1,3 kg i és l’òrgan intern més gran del cos humà. Tot i això, està ple de grans espais capil·lars, fent que la sang estigui en contacte íntim amb els hepatòcits (cèl·lules hepàtiques).

El fetge té diverses funcions:

- Producció i secreció de bilis (250-1500 ml cada dia). El fetge conté bilirubina (pigment), sals biliars, fosfolípids (fonamentalment lecitina), colesterol i ions inorgànics. La bilis és produïda pel fetge, emmagatzemada a la vesícula biliar i secretada al duodè durant la digestió. Aquesta particular composició de la bilis permet emulsionar el greix que conté el quim al seu pas pel duodè.
- Detoxificació de la sang. El fetge és capaç d’eliminar hormones, fàrmacs i altres molècules actives de la sang mitjançant la seva alteració química, excretant-les amb la bilis o fagocitant-les. Si retornen al tub digestiu mitjançant la bilis, seran expulsades amb la femta, o passen al torrent sanguini en forma menys tòxica, o no tòxica, i amb una composició que permet que siguin expulsats pels ronyons amb l’orina.
- Regulació de la concentració de glucosa en sang. El fetge pot eliminar o afegir glucosa a la sang depenent de les necessitats de l’organisme. Quan hi ha abundants nivells de glucosa en sang, una part pot ser emmagatzemada en forma de glucogen. I al revés, en dejú, el glucogen és degradat a glucosa que s’allibera a la sang per mantenir-ne els nivells. Recordem que uns nivells baixos de glucosa en sang poden perjudicar greument el cervell, òrgan consumidor principal d’aquest hidrat de carboni.
- Metabolisme dels lípids. El fetge també pot eliminar o afegir lípids a la sang. Els triglicèrids són emmagatzemats i posteriorment convertits en cossos cetònics durant el dejuni, la inanició o quan es pateix diabetis. Els nivells alts de cossos cetònics a la sang es poden detectar per l’olor d’acetona a l’alè de la persona afectada, i si són mantinguts durant molt de temps, poden produir un desajustament en el pH fisiològic i al sistema nerviós.
- Síntesi de proteïnes. El fetge produeix diverses proteïnes com factors de coagulació o  globulines que poden transportar el colesterol, triglicèrids i hormones.

Unida i situada sota el fetge trobem la vesícula biliar, que té forma de pera d’uns 7-10 cm. Aquest òrgan emmagatzema i concentra la bilis que contínuament produeix el fetge (uns 35-100 ml). La bilis és un líquid groguenc-verdós que és expulsat cap al duodè quan aquest conté el quim.
Finalment, situat darrere de l’estómac trobem el pàncrees; òrgan glandular (endocrí i exocrí) de 12-15 cm de longitud. Aboca el suc pancreàtic al duodè i completa la digestió dels aliments.

El suc pancreàtic conté aigua, bicarbonat i molts enzims digestius diferents com:

- L’amilasa: per la digestió del midó;
- La tripsina: per la digestió de les proteïnes;
- La lipasa: per la digestió dels triglicèrids.

Les funcions digestives

Les funcions digestives permeten que els aliments, a mesura que passen pel tub digestiu, es transformin en nutrients perquè puguin ser transportats fins a les cèl·lules, on seran utilitzats.

Aquestes funcions comprenen els processos següents:
- Ingestió: introducció d’aliments al tracte digestiu.
- Masticació: esmicolar i predigerir els aliments convertint-los en una massa tova (bol alimentari).
- Deglució: pas del bol alimentari a les vies digestives evitant-ne el pas a les vies respiratòries.
- Secreció i  digestió: processos complexos per a l’obtenció de nutrients.
- Absorció: És el procés per mitjà del qual els nutrients obtinguts en la digestió travessen la paret del tub digestiu fins als vasos sanguinis.
- Defecació: recuperació d’aigua i minerals, i excreció del material ingerit no absorbit (la femta).

La ingestió  és l'entrada de l'aliment al tub digestiu a través de la boca. Hi ha mecanismes cerebrals que regulen la sacietat i la gana. Així doncs, la grelina augmentarà la gana mentre que la leptina inhibirà la ingesta. Internament, els nivells de glucosa en sang tenen un efecte estimulant a curt termini, mentre que les reserves de teixit adipós el tenen a llarg termini. Com es tracta d'un acte voluntari pot estar sotmès a qüestions psicològiques que ja n'hem parlat a l'anterior tema dels trastorns alimentaris. També hi ha un component  conductual on una olor, una fotografia, un record o un estat emocional (fins i tot avorriment o falta de son) poden activar la sensació de gana.

A l'interior de la boca comença la digestió per mitjà de dos processos: la masticació i la insalivació.
Dins la boca, les dents esquincen, aixafen i trituren l’aliment, mentre la llengua el barreja amb la saliva excretada per les glàndules salivals. La saliva està formada en un 99,5% per aigua, però també conté sals minerals i enzims especialitzats en la digestió parcial dels glúcids. Així doncs, l’aliment comença a digerir-se i és transformat en bol alimentari.
En anar-se esmicolant, l’aliment va alliberant substàncies químiques que es perceben i registren com sabors. Les papil·les gustatives localitzades principalment a la llengua són les estructures sensorials especialitzades en la percepció del gust. Part d’aquestes substàncies químiques ascendeixen cap al nas per les coanes implicant també els receptors olfactius en la percepció del gust (per això quan estem refredats la percepció del gust no és la mateixa). Així doncs, el gust, juntament amb l’olfacte, estimulen la secreció de saliva i sucs gàstrics, preparant l’organisme a realitzar la digestió de l’aliment.

Després de la masticació, s’inicia una activitat voluntària anomenada deglució (acció d’empassar), en què el bol és empès per la llengua cap al fons de la cavitat oral i passa a la faringe.
Un cop superada la faringe, el bol alimentari arriba a l’esòfag, aquest impulsa el bol alimentari per mitjà dels moviments de contracció i relaxació dels músculs que formen la seva paret, els moviments peristàltics fins a arribar a l'estómac.
Secreció, digestió i absorció
L’estómac és un òrgan buit en forma de jota i és la part del tub digestiu que més es pot distendre (pot multiplicar fins a 30 el seu volum, per això quan està buit, s’observen plecs a les seves parets). Precisament aquesta capacitat de distensió és la que es dóna en persones obeses, a les quals, quan els canvis dietètics no funcionen per baixar de pes, se’ls fa una reducció d’estómac.
Les funcions de l’estómac són emmagatzemar, triturar i barrejar el bol alimentari amb els sucs gàstrics (amb HCl), iniciar la digestió de les proteïnes (amb l'enzim pepsina) i propulsar (amb moviments peristàltics) la barreja cap a l’intestí prim en forma d’un material pastós anomenat quim.
Al duodè, la 1a part de l'intestí prim, el quim es mescla amb la bilis produïda al fetge, amb el suc  pancreàtic, produït al pàncrees.
Al duodè es fa la digestió química dels glúcids gràcies als sucs pancreàtics i dels lípids gràcies a les sals biliars. L’absorció de glúcids, lípids, aminoàcids, calci i ferro es produeix fonamentalment al duodè i al jejú. Les sals biliars, la vitamina B12, l’aigua i els minerals dissolts s’absorbeixen sobretot a l’ili.
El quil passa a l’intestí gros, són les substàncies que no han estat absorbides, on se n’absorbeix l’aigua (deixant-ne menys de 200 ml), les sals minerals i les vitamines. D’aquesta manera es va compactant i es va emmagatzemant al recte formant la femta. A l'intestí gros hi ha, a més, una gran quantitat de bacteris simbiòtics (microflora) que fermenten i descomponen algunes de les restes alimentàries que no s'han digerit. En aquest procés, els bacteris sintetitzen algunes vitamines, com ara la B12 o la K, que també s'absorbeixen, i produeixen gasos intestinals, que són els causants de la mala olor de la femta.
La femta serà excretada finalment a través de l’anus, es produeix la defecació.

Hàbits saludables de l'aparell digestiu

Hàbits saludables de l'aparell digestiu.

Per mantenir la salut de l'aparell digestiu, és important que tinguis en compte un seguit de pautes. Si les fas, et poden ajudar a prevenir malalties.

- Establir un horari regular de menjars. Fer 5 àpats diaris no gaire abundants perquè l'aparell digestiu no treballi en excés.
- Menjar a poc a poc i mastegar bé els aliments. Així facilites l'acció dels enzims que hi ha en els sucs digestius.
- Prendre aliments que continguin fibra. La fibra no es digereix, per tant, no aporta energia al cos, però serveix per a facilitar la mobilitat intestinal i evitar el restrenyiment.
- Evitar les càries. Cuida el tipus d'alimentació, ja que l'excés de sucre pot afavorir-lo. Cal rentar-se les dents després de tots els àpats, però sobretot abans de dormir. Has de visitar el dentista almenys un cop a l'any.
- Procurar beure suficient aigua. L'organisme necessita reposar els líquids corporals per funcionar correctament.
- No consumir alcohol. El seu consum habitual perjudica el fetge i el pàncrees i pot provocar malalties molt greus.
- Practicar algun esport de manera continuada. Ajuda a prevenir el restrenyiment, entre molts més beneficis.
- Rentar-se les mans sempre abans de menjar i després. També cal netejar els aliments, per eliminar microorganismes.

L'aparell respiratori

L'aparell respiratori.

A més dels nutrients aportats pels aliments gràcies a l'aparell digestiu, l'organisme necessita incorporar oxigen i transportar-lo a totes les cèl·lules perquè pugui haver-hi les reaccions químiques adequades per obtenir l'energia necessària per viure.

La via d'entrada d'aquest gas és l'aparell respiratori, que capta l'oxigen de l'aire i el condueix fins a la sang. També s'encarrega d'expulsar a l'exterior el diòxid de carboni, una substància de rebuig provinent de la respiració cel·lular.

L'aparell respiratori consta de les vies respiratòries i els pulmons

Figura 3.5 Aparell digestiu. Wikipedia cc.

L'aparell respiratori també es pot dividir en dues parts:

- Un tracte respiratori superior: inclou el nas, les cavitats nasals, els sins, la faringe i la part de la laringe per sobre dels plecs vocals.
- Un tracte respiratori inferior: inclou la part inferior de la laringe, la tràquea, els bronquis, els bronquíols i els alvèols.

Cavitat nasal

L’os nasal forma la part superior de la cavitat nasal, els laterals els formen el maxil·lar superior i l’os etmoide. El paladar és el límit inferior que actua separant la cavitat nasal de la boca. La cavitat nasal es divideix en dues fosses per un cartílag vertical que s’anomena septe nasal. Les obertures del nas (narius) es troben davant de la cavitat nasal i a la part posterior d’aquesta les coanes, que comuniquen amb la nasofaringe

Els cornets són estructures formades per os esponjós, i la seva coberta és una prima i delicada mucosa nasal (vegeu la figura 3.6). Se situen en les parts laterals de cada cavitat nasal. La seva irrigació sanguínia és rica i abundant, similar a la innervació, la qual cosa els fa molt sensibles a canvis de temperatura i facilita la seva feina, que és:

- Humidificar l’aire que arriba als pulmons.
- Filtrar l’aire que es respira.
- Escalfar l’aire abans que ingressi als pulmons.

Figura 3.6. Cornets nasals. Font: IOC

Tota la mucosa de les foses nasals està coberta per una capa de mucositat que es troba superficialment i també filtra aire inspirat. Els cilis de l’epiteli respiratori mouen el moc i les partícules posteriorment cap a la faringe, on passa a l’esòfag i es digereix a l’estómac. La cavitat nasal també alberga el sentit de l’olfacte

Faringe

La faringe és la part del coll darrere de la boca i la cavitat nasal, i sobre l’esòfag i la laringe: els conductes que respectivament van cap a l’estómac i els pulmons.

En humans, la faringe és part del sistema digestiu i dels conductes de l’aparell respiratori. (aquests conductes també inclouen les fosses nasals del nas, la laringe, la tràquea, els bronquis i els bronquíols La faringe filtra, escalfa i humiteja l’aire i el condueix als pulmons).  També és important en la vocalització.

La faringe, per tant, intervé en importants funcions, com la deglució, la respiració, la fonació i l’audició.

Laringe

La laringe és un òrgan tubular. La paret de la laringe està composta per 9 peces de cartílags. A més, comunica la faringe amb la tràquea i es troba davant d’ella.

La laringe és la part superior de la tràquea, adaptada a les necessitats de la fonació o emissió de la veu. És l’òrgan de la fonació perquè conté les cordes vocals superiors o falses (també anomenat plecs vestibulars) i inferiors o veritables (també anomenat plecs vocals).

Les vies respiratòries inferiors consisteixen en la tràquea, els bronquis (primaris, secundaris i terciaris), els bronquíols (incloent-hi terminals i respiratoris) i pulmons (incloent-hi alvèols).

El tracte respiratori inferior també s’anomena arbre respiratori o arbre traqueobronquial, per descriure l’estructura ramificadora de les vies respiratòries que subministren aire als pulmons, i inclou la tràquea, els bronquis i els bronquíols

Figura 3.7 Vies respiratòries baixes. Font: IOC

La tràquea és un conducte d’uns 12 cm de longitud i 2 cm de diàmetre, constituït per una sèrie de cartílags anulars incomplets, en forma de “C” i tancats per darrere per fibres musculars. Aquesta forma permet evitar interaccions amb l’esòfag quan per aquest passen aliments i afavoreix que sempre estigui oberta; aquesta estructura li dóna consistència i flexibilitat.

Bronquis, bronquíols i alvèols

Els bronquis són tubs amb ramificacions progressives arboriformes (25 divisions en l’ésser humà) i diàmetre decreixent, la paret està formada per cartílags i capes musculars, elàstiques i de mucosa. En disminuir el diàmetre perden els cartílags, aprimant les capes muscular i elàstica.

Els bronquis són l’entrada als pulmons. Es divideixen en dos, el dret i l’esquerre; el dret compta amb tres branques mentre que l’esquerre amb dos.

Cada bronqui es dirigeix asimètricament cap al costat dret i esquerre formant els bronquis respectius de cada costat. El bronqui dret és més curt i ample que el bronqui esquerre, el qual al seu torn és més vertical que l’esquerre. . El bronqui dret es divideix progressivament en branques de menor calibre i el bronqui esquerre es divideix en dos més.

Els bronquíols són les petites vies aèries en què es divideixen els bronquis arribant als alvèols pulmonars.

Els alvèols pulmonars són estructures de forma esfèrica envoltades per capil·lars i agrupades en sacs alveolars. Als alvèols, l’oxigen provinent de l’aire pulmonar és cedit a la sang i el diòxid de carboni és lliurat igualment als alvèols perquè pugui ser expulsat a l'exterior durant l'expiració.

Figura 3.8 Diagrama dels alvèols pulmonars. Font: IOC

Els pulmons són dos òrgans similars, de forma allargada, que es troben al tòrax i formen part de l’aparell respiratori. En inspirar, l’aire entra al cos a través del nas o de la boca i passa per la tràquea i els bronquis cap als pulmons, que s’expandeixen (s’inflen). Els pulmons absorbeixen l’oxigen de l’aire i el transporten a la sang, a través de la qual es distribueix per tot el cos.

A mesura que les cèl·lules del cos utilitzen l’oxigen van alliberant diòxid de carboni, que retornen a la sang i passa als pulmons. Quan s’expira o exhala l’aire cap a fora, el cos elimina el diòxid de carboni cap a l’exterior.

Els pulmons també tenen vasos i ganglis limfàtics per on circula la limfa, un líquid de color clar. La limfa conté cèl·lules del sistema immunitari (de les defenses) i productes de residus. Els ganglis limfàtics es troben principalment al voltant dels bronquis i a l’espai entre els dos pulmons.

El pulmó dret es compon de tres parts (lòbuls) i l’esquerre, que és més petit, té dos lòbuls.

Els pulmons estan envoltats d’un teixit anomenat pleura, el qual té dues capes, entre les quals hi ha una petita quantitat de líquid (líquid pleural). La seva funció principal és protegir els pulmons i permetre els moviments de la respiració.

Figura 3.9 Pulmons. Font: canal salut

D’altra banda, la mucosa de les vies respiratòries està coberta per milions de pèls diminuts, o cilis, la funció dels quals és atrapar i eliminar les restes de pols i gèrmens en suspensió procedents de la respiració.

Pleura i diafragma

La pleura és una membrana de teixit conjuntiu i elàstica que evita que els pulmons freguin directament amb la paret interna de la caixa toràcica

La contracció del diafragma crea una pressió negativa dins de la cavitat pleural que obliga els pulmons a expandir-se resultant en l’exhalació passiva i inhalació activa.

Aquest procés de respiració es pot fer contundentment a través de la contracció dels músculs intercostals externs, que obliga a expandir la caixa toràcica i a la pressió negativa a la cavitat pleural, la qual cosa fa que els pulmons s’omplin d’aire. El líquid a la cavitat proporciona lubricació i amortiment.

El diafragma és el múscul que, com un envà, separa l’abdomen i el tòrax. Està situat a sota dels pulmons i per damunt dels òrgans de l’aparell digestiu.

Quan el diafragma es relaxa, l’aire és expirat per la mateixa elasticitat dels teixits pulmonars. També intervé en actes reflexos o voluntaris, com la defecació, la micció, el fet de riure, el singlot i el vòmit.

Les funcions respiratòries

Les funcions respiratòries

Les funcions respiratòries són l'intercanvi de gasos i la ventilació pulmonar.

L'intercanvi de gasos
L'aire carregat d'oxigen entra en el sistema respiratori a través de les fosses nasals, on s'escalfa, s'humiteja i es neteja de partícules que conté, ja que queden retingudes pels pèls que revesteixen el vestíbul nasal i pel moc secretat per les vies respiratòries.
L'aire continua per la faringe i la laringe fins a la tràquea. De la tràquea passa als bronquis, i d'aquests als bronquíols, per acabar en els alvèols, que es troben envoltats d'un gran nombre de capil·lars sanguinis. L'intercanvi de gasos es realitza a causa de la diferent concentració de gasos que hi ha entre l'exterior i l'interior dels alvèols; per això, l'O_2 passa a l'interior dels alvèols i el CO_₂ passa a l'espai mort (conductes respiratoris).

Variació de gasos en l'intercanvi de gasos
Gasos | Aire inspirat | Aire espirat
Nitrogen | 78% | 78%
Oxigen | 21% | 15-16%
Diòxid de carboni | 0,03% | 4-5%

A continuació es produeix l'intercanvi de gasos entre l'aire alveolar i la sang.

Quan la sang arriba als pulmons té un alt contingut en CO_₂ i molt escàs en O_2. L'O_2 passa per difusió a través de les parets alveolars i capil·lars a la sang. Allà és transportada per l'hemoglobina, localitzada en els glòbuls vermells, que la portarà fins a les cèl·lules del cos on pel mateix procés de difusió passarà a l'interior per al seu posterior ús.

Figura 3.10 Intercanvi de gasos a l'alvèol. Font: IOC

La ventilació pulmonar
La ventilació és deguda a una combinació de moviments que es donen en la caixa toràcica, el diafragma i l’abdomen. En cada ventilació els pulmons s’expandeixen, per l’acció dels músculs intercostals i del diafragma i posteriorment es repleguen. En expandir-se hi penetra l’aire, és la inspiració. Quan els pulmons es repleguen, l’aire és expulsat, és l’expiració. El nombre de ventilacions en cada minut és el que anomenem ritme respiratori.

Els moviments respiratoris són dos: la inspiració i l'expiració.

En cada inspiració es donen els següents processos:
- contracció dels músculs intercostals que provoquen l’elevació i obertura de la caixa toràcica,
 - contracció del múscul diafragma que provoca el seu descens
 - expansió del tòrax a conseqüència de les contraccions musculars anteriors,
- es xucla l’aire cap als pulmons gràcies a la seva expansió
En cada expiració es donen els següents processos:
 - relaxació dels músculs intercostals que provoca el descens i tancament de la caixa toràcica.
 - relaxació del diafragma que provoca la seva elevació,
- el tòrax perd volum i es repleguen els pulmons,
- l’aire és expulsat perquè es comprimeixen les cavitats i conductes

- En la inspiració, el diafragma baixa, augmenta la caixa toràcica i l'aire entra en els pulmons.

- En l'expiració, el diafragma puja, es redueix la mida de la caixa toràcica i l'aire dels pulmons surt a l'exterior.

En repòs, les persones fem de 12 a 15 inspiracions per minut.

La respiració cel·lular

Al llenguatge col·loquial es parla de respiració com a sinònim de ventilació. Però per les persones enteses en Biologia no és el mateix. La ventilació és l’intercanvi de gasos que es fan els pulmons amb l’exterior. La respiració, en canvi, és un procés que fan les cèl·lules de tot el cos. També s’anomena respiració cel·lular. En aquest procés es combina l’oxigen amb els nutrients perquè la cèl·lula, mitjançant els seus mitocondris, pugui obtenir l’energia que contenen. Aquesta energia mantindrà viva la cèl·lula i li permetrà d’exercir les activitats que li són pròpies. Així les cèl·lules nervioses poden transmetre impulsos nerviosos, les cèl·lules musculars es contrauen i s’estenen, les cèl·lules secretores fabriquen substàncies necessàries per altres cèl·lules, etc. Sense nutrients i oxigen no seria possible la vida de les cèl·lules, no podrien obtenir energia. Perquè les cèl·lules puguin fer la respiració s’han d’efectuar diversos processos:
 - ventilació,
- intercanvi de gasos entre els alvèols i els capil·lars sanguinis,
- transport de gasos pel corrent sanguini,
 - intercanvi de gasos entre la sang i les cèl·lules,
 - obtenció d’energia a partir de la combinació entre l’oxigen i els aliments dins de les cèl·lules.

Hàbits saludables de l'aparell respiratori

Hàbits saludables de l'aparell respiratori.

Els principals hàbits que cal tenir per mantenir sa l'aparell respiratori els podem resumir en els següents:

- Inspirar sempre pel nas. En les fosses nasals té lloc la filtració de l'aire, moltes de les seves partícules queden retingudes a la mucosa del nas i no entren a l'organisme.
- Crear un ambient sa a casa. Ventilar sempre les habitacions almenys durant 10' cada dia, mantenir la casa neta per evitar l'aparició de pols i àcars que provoquen moltes al·lèrgies. Cal vigilar en la utilització d'ambientadors i insecticides, ja que poden provocar irritacions a les vies respiratòries.
- Fer exercici moderat de manera regular. Millora la qualitat de vida. L'exercici augmenta el volum respiratori, que millora la resposta davant d'un esforç inesperat. La realització d'exercicis, com ara caminar, anar amb bicicleta, nedar o córrer, milloren la capacitat pulmonar i l'activitat cardiovascular.
- Evitar llocs amb molta pols o fum i poc ventilats i amb molta gent. Molt important respirar pel nas en aquestes circumstàncies per filtrar els agents contaminants i els microorganismes.
- No fumar. Fumar és una addicció que provoca moltes malalties respiratòries de manera directa i agreuja els símptomes de moltes altres també de l'aparell circulatori, el digestiu, el nerviós, etc.
  - Encara que fa més de cinc segles que es consumeix, és en les últimes dècades quan s'ha demostrat que causa gran dany a l'organisme a curt i llarg termini.
  - El tabaquisme mata cada any gairebé sis milions de persones a tot el món, de les quals un 10% són no fumadors que moren per respirar fum d'algú altre.
  - Es poden trobar més de 4000 substàncies químiques diferents en el fum de la cigarreta.
  - Hi ha molts efectes en la salut, els resumim en la següent imatge.

Figura 3.11 Componens del tabac . Font Farmaceuticonline.com Figura 3.12 Malalties relacionades amb el tabac, passa el cursor pel cos. Font farmaceuticonline.com

- De tots els components ressaltem 3:
  - La nicotina. És la principal responsable de l'addicció que provoca el tabac, es manifesta amb la necessitat de fumar. Tabac és una droga legal
  - Monòxid de carboni (CO), és un gas molt tòxic que arriba fàcilment a la sang, on s'uneix a l'hemoglobina i impedeix el transport d'O2 que realitza habitualment. Per això les persones fumadores es cansen més ràpidament.
  - Quitrà. Mescla de substàncies químiques que es diposita sobre les cèl·lules ciliades de les vies respiratòries i els impedeix que puguin moure's i per tant netejar l'aire. Afavoreix l'aparició de bronquitis crònica, emfisema pulmonar i càncer a la boca, les vies respiratòries i els pulmons.

Malalties aparells digestiu i respiratori.

Patologies digestives

Les malalties digestives amb major incidència de mortalitat són els càncers gastrointestinals i la cirrosi hepàtica, mentre que la gastroenteritis i les hepatitis B i C són les principals causes de mort per malaltia infeccioses, especialment entre els col·lectius de persones amb delicat estat de salut o nutrició, i estan principalment relacionades amb les pràctiques higièniques bàsiques (rentat de mans) insuficients o descuidades.

Càncers gastrointestinals

Quatre dels set càncers amb més taxa de mortalitat són càncers gastrointestinals o de l’aparell digestiu: el càncer de còlon (el segon amb més mortalitat 16%, després del de pulmó), el càncer d’estómac, el càncer de fetge i el càncer d’esòfag

La causa concreta dels càncers gastrointestinals no es coneix però s’ha vist que estan relacionats amb certs factors de risc:
- Edat (>50 anys).
- Pòlips colorectals.
- Cirrosi hepàtica.
- Antecedents familiars de càncer gastrointestinal.
- Alteracions genètiques.
- Malalties inflamatòries intestinals (com la colitis ulcerosa o la malaltia de Crohn).
- Dieta rica en greix animal, pobre en fruites i verdures, i baixa en fibra.
- Inactivitat física i sobrepès.
- Tabaquisme i alcoholisme.

Els símptomes dels càncers gastrointestinals són diversos i poc específics. Els més comuns són:
- Molèsties abdominals: dolor, inflor, gasos, sensació de sacietat i còlics
- Canvis en el ritme intestinal
- Diarrea, estrenyiment o sensació d’evacuació incompleta
- Pèrdua de gana
- Pèrdua de pes
- Sang a les femtes
- Anèmia
- Fatiga o cansament persistent

Cirrosi hepàtica

La cirrosi hepàtica es caracteritza per la substitució del teixit hepàtic danyat per teixit conjuntiu fibrós.

La cirrosi hepàtica és causada principalment per l’alcoholisme, l’hepatitis B i C.

La cirrosi hepàtica no té símptomes específics, però els més comuns són:
- Fatiga
- Pèrdua de gana
- Pèrdua de pes
- Edema a les extremitats inferiors i a l’abdomen (ascites)
- Picor a la pell
- Envermelliment dels palmells de les mans
- Coloració groguenca de la pell i l’escleròtica (icterícia)

Gastritis i úlcera gastroduodenal

El dany en la mucosa (teixit de recobriment) de l’estómac o del duodè es coneix com a gastritis o úlcera gastroduodenal.

La causa més freqüent és la infecció bacteriana per Helicobacter pylori, present en les femtes, la saliva i la placa dental. Pot passar que aquestes lesions a més a més siguin hemorràgiques.

Gastroenteritis.

La gastroenteritis és la inflamació de la mucosa gàstrica i intestinal.

Principalment és causada per microorganismes causants d’infecció (virus i bacteris principalment) però també pot donar-se per la ingestió de fàrmacs o toxines químiques.

Provoca diarrea, nàusees, vòmits i dolor abdominal, especialment intensos en les primeres 48h, arribant a provocar deshidratació i desequilibri electrolític.

Síndrome de l'intestí irritable

La síndrome de l’intestí irritable és un trastorn digestiu que produeix dolor abdominal recurrent i estrenyiment o diarrea. Afecta el 10-15% de la població.

La síndrome de l’intestí irritable sol desencadenar-se per diferents substàncies i emocions (per exemple, estrès, ansietat, depressió i por).

Produeix dolor abdominal recurrent, inflamació abdominal, flatulències, i restrenyiment o diarrea.

Apendicitis

Al cec, intestí gros, s’hi troba una evaginació curta i estreta anomenada apèndix. L’apèndix no té funció digestiva, però conté nombrosos nòduls limfàtics, la qual cosa el fa vulnerable a la inflamació (apendicitis). Si a causa de la inflamació l’apèndix es trenca, el material fecal es dispersa per la cavitat abdominal i provoca la inflamació del peritoneu (peritonitis).

Diverticulitis

Les parets de l’intestí gros no tenen vellositats, però tenen prominències que formen unes bosses o evaginacions que, si hi queden restes orgàniques, poden desenvolupar inflamació (diverticulitis).

Figura. 3.13 Secció de l'intestí gros amb la formació de diverticles al còlon sigmoide. Font: IOC

Patologies respiratòries

Entre les malalties respiratòries tractades per la pneumologia es troben les de les vies aèries altes, com la laringitis i la faringitis; les de les vies respiratòries baixes, que tenen diferents etiologies, com les de tipus al·lèrgic (per exemple, l’asma bronquial); les infeccioses, com la patologia pulmonar infecciosa (pneumònia, tuberculosi); tumors com el càncer de pulmó i les cròniques com la MPOC (malaltia pulmonar obstructiva crònica) i l’emfisema pulmonar.

Grip

La grip, influenza o influença estacional 1 és una malaltia infecciosa causada per l’influenzavirus A o l’influenzavirus B, gèneres de virus d’ARN de la família Orthomyxoviridae. En els éssers humans pot afectar les vies respiratòries, és a dir: nas, gola, bronquis i infreqüentment pulmons; però també pot afectar el cor, el cervell o els músculs.

La grip es distribueix mundialment en patrons estacionals, sigui com a epidèmies o com a pandèmies que provoquen una considerable morbiditat i mortalitat. Anualment es presenta a la tardor i a l’hivern en zones temperades.

La grip es transmet des d’individus infectats a través de gotes en aerosol carregades de virus procedents de secreció nasal, bronquial o saliva que contingui alguna d’elles, que són emeses amb la tos o els esternuts o només en parlar. Generalment, es requereix una distància propera (menor d’un metre) amb la persona malalta per ser infectat.

En els casos més greus, la grip provoca pneumònia, que pot resultar fatal, especialment en els infants i la gent gran. Tot i que sovint se la confon amb un refredat, la grip és una malaltia molt més greu i és provocada per un tipus de virus diferent.

S’aconsella la vacunació en persones amb un risc elevat, com les d’edat avançada o les debilitades, però s’ha de tenir en compte que com que el virus muta ràpidament la formulació d’una vacuna només serveix per a un any.

Refredat

El refredat, o constipat és una afecció catarral de les vies respiratòries altes, de naturalesa vírica, bacteriana o al·lèrgica, afavorida per efecte del fred o de la humitat.

Produeix una hipertèrmia moderada, esgarrifances i un malestar general. En la major part dels casos l’agent patogen és un virus que també rep els noms de refredat comú i rinitis aguda.

Habitualment és una malaltia infecciosa viral lleu del sistema respiratori superior (nas i gola). Els seus símptomes, amb més detall, són , esternuts, secreció nasal, goteig o congestió nasal –sovint tots alhora o un a cada fosa nasal–, picor, mal de coll, tos, mal de cap i una sensació de malestar general. És una de les malalties més comunes per a la qual actualment no hi ha cura coneguda, però els símptomes generalment remeten espontàniament en 7-10 dies, encara que alguns es poden mantenir fins a tres setmanes.

Pneumònia

La pneumònia o pulmonia és un trastorn inflamatori del pulmó.

Els alvèols són bosses microscòpiques plenes d’aire dels pulmons, encarregades d’absorbir l’oxigen. La pneumònia pot deure’s a una varietat de causes, incloent-hi infecció per bacteris, virus, fongs o paràsits, o una lesió química o física dels pulmons. La seva causa també pot descriure’s oficialment com a “idiopàtica” (és a dir, desconeguda) quan s’han exclòs les causes infeccioses.

La pneumònia omple els alvèols del pulmó de fluids, evitant que l’oxigen arribi a la sang.

Els malalts de pneumònia infecciosa sovint presenten com a símptomes una tos que produeix un esput verdós o groc, o flegma i una febre alta que pot anar acompanyada d’esgarrifances febrils. La dispnea també és habitual, igual que un dolor toràcic pleurític, un dolor agut o punxant, que apareix o empitjora quan es respira fondo. Els malalts de pneumònia poden tossir sang, patir mal de caps o presentar una pell suosa i humida.

Altres símptomes possibles són manca de gana, fatiga, pell blava, nàusees, vòmits, canvis d’humor i dolors articulars o musculars. Les formes menys comunes de pneumònia poden causar altres símptomes; per exemple, la pneumònia causada per Legionel·la pot causar dolors abdominals i diarrea, mentre que la pneumònia provocada per tuberculosi o Pneumocystis pot causar únicament pèrdua de pes i suors nocturnes.

Figura 3.14 Símptomes principals de la pneumònia infecciosa. Font IOC

Una prova important per a la pneumònia en situacions incertes és una radiografia toràcica, ja que poden revelar zones d’opacitat (de color blanc) que representen consolidació

Tuberculosi

La tuberculosi, abreujada com a TBC o TB (tubercle bacillus), és una malaltia infecciosa comuna i sovint mortal causada per microbacteris, principalment Mycobacterium tuberculosis.

La tuberculosi sol atacar els pulmons (com a TB pulmonar), però també pot afectar el sistema nerviós central, el sistema limfàtic, el sistema circulatori, el sistema genitourinari, el sistema gastrointestinal, els ossos, les articulacions i, fins i tot, la pell.

Els símptomes clàssics de la tuberculosi són una tos crònica, amb esput sanguinolent, febre, suors nocturnes i pèrdua de pes

Bronquitis

La bronquitis és una inflamació dels bronquis (vies respiratòries de grandària mitjana) en els pulmons. La bronquitis aguda és generalment causada per virus o bacteris i pot durar diversos dies o setmanes.

La bronquitis crònica no és necessàriament causada per una infecció i és normalment part d’una síndrome anomenada malaltia pulmonar obstructiva crònica; es diagnostica clínicament com una tos persistent que produeixi esput (flegma), durant almenys tres mesos en dos anys consecutius.

La bronquitis aguda es caracteritza per tos, producció d’esput (flegma) i símptomes relacionats amb l’obstrucció de les vies respiratòries a causa de la seva inflamació i de la flegma, tals com falta d’alè i sibilacions. És causada per una infecció vírica, com ara un refredat, o una infecció bacteriana, com el Mycoplasma, la Bordetella i la Chlamydia. També pot provenir d’haver respirat gasos irritants, com ara els del fum del tabac o de l’aire contaminat. El principal símptoma és la tos persistent

La malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC) es produeix perquè s'inflamen els bronquis i es destrueixen els envans dels alvèols.  Sol iniciar-se amb una bronquitis crònica i pot coexistir amb l’emfisema pulmonar; un parell de malalties dels pulmons, en les quals també les vies respiratòries s’estrenyen.

La MPOC és causada per partícules nocives o gasos, en general de consum de tabac (tabaquisme), fet que desencadena una resposta inflamatòria anòmala del pulmó. Només un 20-25% dels fumadors desenvolupen la malaltia, però es desconeixen les causes de predisposició al desenvolupament, tot i que pot ser que sigui un component multifactorial que inclogui elements ambientals com susceptibilitat individual.

Més del 90% dels malalts diagnosticats d'aquesta malaltia encara fumen o han fumat durant molts anys.

La majoria de malalts tenen tos (a la qual en molts casos no donen importància i anomenen ''tos del fumador''). La tos s'acompanya de producció d'esput més o menys blanquinós, però que pot augmentar de volum i canviar de color quan es produeixen aguditzacions de la simptomatologia.

De mica en mica els malalts experimenten ofec quan fan activitat física i, progressivament, eviten fer aquelles activitats que desencadenen aquest ofec. La malaltia pulmonar obstructiva crònica és la causa de la tendència al sedentarisme de les persones que la pateixen i, a la llarga, es produeix l'anomenada ''espiral de l'ofec'': en tenir ofec no fan activitat, en no fer activitat es perd forma física i, per tant, l'ofec es presenta amb activitats cada cop més simples. Aquesta ''espiral de l'ofec'' s'arriba a manifestar en casos avançats quan es fan les activitats bàsiques de la vida diària: higiene personal, menjar, vestir-se...

L’emfisema pulmonar és una malaltia pulmonar que malmet els sacs aeris (alvèols), provocant que els pulmons siguin menys capaços d’expandir-se i de contraure’s a causa d’una pèrdua d’elasticitat. Els alvèols no poden contraure’s completament i, per tant, són incapaços d’omplir-se d’aire fresc i brindar una deguda ventilació. L’emfisema és sovint causat pel consum de tabac i l’exposició a llarg termini a la contaminació atmosfèrica.

L’asma és una malaltia inflamatòria de l’aparell respiratori que provoca dificultat en la respiració (dispnea). Aquesta malaltia provoca generalment danys en els bronquis i els bronquíols. Aquests disminueixen la seva mida i dificulten l’entrada de l’aire als pulmons.

Aquest procés s’associa a una hiper resposta dels bronquis que produeïx episodis de sibilacions (xiulets), dispnea (sensació de falta de respiració), opressió toràcica i tos, particularment durant la nit o matinada. Aquests episodis s’associen generalment amb un major o menor grau d’obstrucció al flux aeri sovint reversible de forma espontània o amb tractament.

Els factors desencadenants o causes de l’asma són l’al·lèrgia, l’exercici físic, els fàrmacs, l’estrès (emocions) o la infecció.

Patologies de les vies respiratòries altes

Les vies respiratòries altes poden sofrir diverses patologies. Per exemple, la faringitis és la inflamació de la mucosa que revesteix la faringe, des de l’epifaringe fins a la hipofaringe. Generalment, l’acompanyen símptomes com deglució difícil, amígdales inflamades i febre més o menys elevada. Les causes més freqüents de la faringitis són les infeccions víriques, i en algunes ocasions, infeccions bacterianes o reaccions al·lèrgiques. Els principals agents causants bacterians són l’Streptococcus pyogenes i l’Haemophilus influenzae, entre d’altres.

L’amigdalitis (vulgarment, mal de gola) és la inflamació d’una amígdala palatina o ambdues; són masses de teixit ovals, carnoses i grans, a cada costat de la gola. Aquestes agrupacions de teixit contenen les cèl·lules que produeixen anticossos útils en la lluita contra la infecció.

D’altra banda, la laringitis és una inflamació de la laringe que dóna lloc a una veu ronca o a una pèrdua completa de la veu a causa de la irritació dels plecs vocals (cordes vocals). La disfonia és el terme mèdic per un trastorn de la veu, de la qual la laringitis és una de les causes.

La sinusitis és una malaltia que consisteix en la inflamació dels sins paranasals, que pot o no ser com a conseqüència de la infecció per bacteris, fongs o virus, al·lèrgia o de causa autoimmune. Les noves classificacions de la sinusitis s’hi refereixen com a rinosinusitis, tenint en compte la idea que la inflamació dels sins no pot succeir sense una inflamació del nas (rinitis).

Finalment, la rinitis és una irritació i inflamació del revestiment mucós del nas, caracteritzada clínicament per un o més símptomes: rinorrea, tos, pruïja (picor intensa) nasal, congestió i drenatge (secreció) postnasal. La rinitis al·lèrgica està motivada per un increment de la histamina. La causa de la rinitis pot ser deguda a virus, bacteris o irritants.