Title: Continguts del mòdul 2
Course: Projecte Focus > Section: Mòdul 2: Llenguatge audiovisual i posada en escena

Fotograma, pla i seqüència

Els vídeos tenen diferents escenes o seqüències, que alhora estan fetes de diversos plans, gravats en múltiples preses, fetes de moltíssims fotogrames. Cadascun d'aquests termes formen part de la gramàtica audiovisual. Els analitzem amb detall.

Un pla = una idea

Els audiovisuals estan fets de molts plans. Cada vegada que veiem un tall, és a dir, que hi ha un canvi d'imatge, estem canviant de pla. Això fa que el pla sigui la unitat mínima del llenguatge audiovisual. Com les paraules o les frases, els plans haurien de comunicar una idea concreta. Per tant, un pla, una idea.

Presa

Als rodatges parlem de preses. Són les diverses vegades que intentem gravar un mateix pla. Però atenció: d'una mateixa presa del rodatge, en podrien sortir diversos plans al muntatge. Per exemple: si gravem una conversa o una entrevista i després la trossegem a l'edició.

Fotograma

Els vídeos estan fets de fotografies que veiem de forma contínua. Cadascuna d'aquestes fotografies l'anomenem fotograma. El cinema fa servir 24 fotografies a cada segon de projecció, és a dir, el cinema treballa a 24 fotogrames per segon (fps). En canvi, el vídeo i la televisió ho fan a 25 fps (sistema europeu) o a 30 fps (sistema americà).

Escenes i seqüències

Les seqüències són un conjunt de plans que parlen d'un mateix tema. Serien com els paràgrafs o els capítols d'un llibre (segons la mida de vídeo que estem fent). Sovint són equivalents a les escenes. Mentre la seqüència és una unitat de sentit, l'escena és una unitat d'espai. Són tots aquells plans que passen en un mateix escenari. És un concepte que ve del teatre en què sovint coincidia el canvi d'idea amb el canvi d'escenari.

En aquest audiovisual trobareu aquests conceptes detallats i amb diversos exemples.

Si voleu aprofundir més en aquests aspectes, trobareu indicacions molt interessants al següent enllaç:
Diferencia entre plano, escena, secuencia y toma | Treintaycinco mm

Enquadrament

Enquadrament

És la selecció del món que fem amb la nostra càmera. És a dir, agafem la realitat en tres dimensions i la posem dins un quadre en dues dimensions per oferir-la a les persones que veuran les nostres imatges.

Aquesta decisió és un acte comunicatiu -estem mostrant uns aspectes i deixant fora uns altres-, alhora que estètic. Les imatges ben composades, ens produeixen plaer. Per aconseguir bones composicions, ens seran útils els següents consells:

1. Una imatge, una idea
2. Evitar elements indesitjables
3. Equilibrar la imatge: no tallar caps ni deixar massa aire
4. Fer servir la regla dels terços
5. Cercar la geometria

Tots aquests aspectes, els detallem al següent audiovisual:

Els tipus de pla

Com hem vist en el capítol anterior, quan ens enfrontem a un rodatge, una de les grans decisions que hem de prendre és escollir on posem la càmera i quin enquadrament farem. Hem de pensar quin tipus de pla farem. Com prendrem aquestes decisions?

Espai i emoció

La càmera ha d'estar a la distància justa perquè el públic capti la idea que volem mostrar. Si volem mostrar un paisatge que obri una escena, caldrà que ens col·loquem prou lluny perquè hi càpiga el màxim de paisatge. En canvi, si volem mostrar una persona emocionada, ens hem d'acostar fins que la seva cara ocupi gran part de la pantalla. De lluny veuríem la persona, però no captaríem la seva emoció.

Primer cal pensar què volem mostrar. Un cop ho tinguem clar, analitzar si és una sola idea o es pot descompondre en diverses idees, és a dir, diferents imatges. Imaginem que volem ensenyar que a classe estem fent un projecte de ciències que està apassionant l'alumnat. Si ho descomponem en diverses imatges, podrien ser: una vista general de tota la classe per situar l'acció, una imatge de mig cos de dos alumnes que estan acabant la maqueta d'una cèl·lula xerrant animadament, després un pla de la cara d'una d'aquestes persones somrient emocionada, per acabar amb dues o tres imatges de detalls del projecte.

A l'exemple anterior hem fet servir diversos tipus de pla i cadascun ens ha ajudat a explicar una cosa concreta. Hem començat amb un pla general, per passar a un pla mig, seguir amb un primer pla, acabant amb diversos plans de detall.

Tal com veieu a la imatge, distingim entre els diversos tipus de pla segons una escala humana.

En aquest audiviosual hi trobareu de forma detallada què són els tipus de pla, per què serveixen i diversos exemples de com emprar-los.

Si voleu aprofundir-hi encara més, podeu consultar els següents enllaços:
Ultimate guide to Camera Shots | StudioBinder

Angulació i distància focal

Angulació

No és el mateix posar la càmera a l'altura dels ulls que gravar des de baix o des de dalt. L'elecció d'aquest paràmetre pot afectar la percepció del públic.

Al cinema, els personatges poderosos acostumen a estar gravats des de baix. Gravar des d'aquest angle, magnifica la seva presència. En canvi, quan es vol mostrar algú vulnerable, es fa a la inversa, es grava des de dalt, cosa que sembla empetitir el personatge. De tota manera, això no és norma. Sovint hem de gravar des de dalt perquè és la millor perspectiva: una vista aèria de dron, l'elaboració d'un plat en un vídeo de cuina... De fet, per escollir l'angulació de la càmera seguirem el mateix principi que vam indicar per als tipus de pla: espai i emocions.

Distància focal

És la distància en mil·límetres que hi ha entre el pla focal del sensor (on es forma la imatge enfocada) i el centre òptic de la lent.  La distància focal és la que ens dona l'angle de visió de la càmera. Les distàncies focals més curtes (16, 24 o 35mm) corresponen a les lents de gran angular on el camp de visió és més ampli. En canvi, les més llargues (a partir de 85mm), són els teleobjectius, amb els que podem apropar molt la imatge.

La majoria de telèfons mòbils fan servir objectius equivalents als de 24 mm. Però això està evolucionant. Fa un temps que aquests dispositius estan afegint altres òptiques. Normalment, quan veiem 2x a la càmera de fotos del mòbil o l'indicatiu de retrat, estem fent servir l'equivalent a una òptica de 50mm. Alguns també fan servir grans angulars (0,5x) equivalents a òptiques de 16mm aprox.

Aspectes com l'angulació i, sobretot, la distància focal, són força complexos. Us els expliquem amb més profunditat en el següent vídeo:

Moviments de càmera

L'audiovisual és pur moviment. Es mouen les coses dins l'enquadrament, però també podem moure el mateix enquadrament: podem moure la càmera.

La càmera es pot moure sobre el seu propi eix com quan fem una panoràmica o, d'altra banda, desplaçar-se i acompanyar les persones que gravem com quan fem un tràveling. En el primer cas fem servir el trípode com a eina, en el segon, podem gravar càmera en mà o fer servir diversos dispositius que històricament han estat només a l'abast de les cadenes de televisió o de les produccions cinematogràfiques com els tràvelings, les dollys o les grues. Avui en dia trobem ginys estabilitzadors a l'abast de gairebé qualsevol butxaca i, fins i tot, trobem softwares que directament estabilitzen la imatge del nostre dispositiu mòbil.

Per tant, la càmera es pot moure i pot ser útil i significatiu que la movem. El que caldrà pensar detingudament és per què la movem? Quina idea volem transmetre? Tornem al mantra: espai i emoció. Una gran extensió potser necessita una panoràmica per veure-la tota, o potser hem de seguir la persona que apareix en pantalla perquè ens condueix cap a algun lloc. D'altra banda, potser volem emfatitzar una acció i apropar subtilment la càmera cap al rostre de la protagonista.

En aquest vídeo, podeu veure els diversos moviments de càmera, en acció:

La capacitat narrativa de llum, color i so

La semiòtica de l'audiovisual és inabastable. Tot comunica i aporta matisos. El llenguatge verbal, el no verbal, l'elecció de l'enquadrament, l'angulació... El so, la música, la llum i el color són una altra capa que també forma part del llenguatge audiovisual.

De fet, en diem llenguatge perquè la combinació d'elements aporten un significat concret.

La música o els efectes de so no només acompanyen sinó que tenen una funció narrativa. Aporten context i emocions. Tenen significat. La irrupció d'una música agressiva, pot indicar que el personatge que veiem està a punt de patir.

El mateix passa amb l'ús de la llum i el color. La cinematografia (la tasca que fan directors i directores de fotografia i coloristes) no només cerca que les imatges siguin belles. Aporten sempre un significat addicional a l'audiovisual.

Al següent vídeo hi trobareu un bon exemple de com llum, color i so poden canviar el sentit d'una mateixa escena: