Title: Per defecte
Course: Filosofia: 2n trimestre

La categoria per defecte per a les preguntes.

Feedback shared by this category's questions, if right: La teva resposta és correcta.
Feedback shared by this category's questions, if partly right: La teva resposta és parcialment correcta.
Feedback shared by this category's questions, if wrong: La teva resposta és incorrecta.

"Descartes defensava que el pensament era l’essència de la ment, no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això em sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen les nostres ments. Recalco que formen les nostres ments, no que hi pertanyen. La ment no és una substància a la qual s'afegeixen les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l'essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d'allò que prové d'alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància, ja sigui material o espiritual. No coneixem més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec - per exemple- és tan sols la idea d'un tast, d'un color, d'una figura, d'unes dimensions, d'una consciència, etc. De la mateixa manera, la nostra idea de ment és només la idea de percepcions particulars, sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta." (HUME, D.; Extracte del “Tractat de la naturalesa humana”, a Atena, p 274).

5. Explica si estàs d’acord o en desacord amb el següent: “De la realitat només en coneixem les coses tal com se’ns apareixen, però no tal com són.” Màxim 40 línies.

"Descartes defensava que el pensament era l’essència de la ment, no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això em sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen les nostres ments. Recalco que formen les nostres ments, no que hi pertanyen. La ment no és una substància a la qual s'afegeixen les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l'essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d'allò que prové d'alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància, ja sigui material o espiritual. No coneixem més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec - per exemple- és tan sols la idea d'un tast, d'un color, d'una figura, d'unes dimensions, d'una consciència, etc. De la mateixa manera, la nostra idea de ment és només la idea de percepcions particulars, sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta." (HUME, D.; Extracte del “Tractat de la naturalesa humana”, a Atena, p 274).

4.     Compara la noció d’idea de Hume amb la noció d’idea de Descartes. Màxim 30 línies.

"Descartes defensava que el pensament era l’essència de la ment, no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això em sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen les nostres ments. Recalco que formen les nostres ments, no que hi pertanyen. La ment no és una substància a la qual s'afegeixen les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l'essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d'allò que prové d'alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància, ja sigui material o espiritual. No coneixem més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec - per exemple- és tan sols la idea d'un tast, d'un color, d'una figura, d'unes dimensions, d'una consciència, etc. De la mateixa manera, la nostra idea de ment és només la idea de percepcions particulars, sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta." (HUME, D.; Extracte del “Tractat de la naturalesa humana”, a Atena, p 274).

3.     Explica com argumenta Hume que “la idea de ment” és la idea de percepcions particulars”.(Recorda que cal fer referència als aspectes bàsics del pensament de Hume que hi estiguin relacionats, encara que no apareguin en el text). Màxim 40 línies.

"Descartes defensava que el pensament era l’essència de la ment, no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això em sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen les nostres ments. Recalco que formen les nostres ments, no que hi pertanyen. La ment no és una substància a la qual s'afegeixen les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l'essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d'allò que prové d'alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància, ja sigui material o espiritual. No coneixem més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec - per exemple- és tan sols la idea d'un tast, d'un color, d'una figura, d'unes dimensions, d'una consciència, etc. De la mateixa manera, la nostra idea de ment és només la idea de percepcions particulars, sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta." (HUME, D.; Extracte del “Tractat de la naturalesa humana”, a Atena, p 274).

2.     Explica breument –5 a 15 mots cada un– els següents conceptes del text: impressió, substància.

"Descartes defensava que el pensament era l’essència de la ment, no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això em sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen les nostres ments. Recalco que formen les nostres ments, no que hi pertanyen. La ment no és una substància a la qual s'afegeixen les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l'essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d'allò que prové d'alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància, ja sigui material o espiritual. No coneixem més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec - per exemple- és tan sols la idea d'un tast, d'un color, d'una figura, d'unes dimensions, d'una consciència, etc. De la mateixa manera, la nostra idea de ment és només la idea de percepcions particulars, sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta." (HUME, D.; Extracte del “Tractat de la naturalesa humana”, a Atena, p 274).

1.     Explica breument –40 a 80 paraules– les idees principals del text i com hi apareixen relacionades.

Q: En el text. Hume parla de Locke? Si és que sí, per parlar de què?
- No
- Sí. Idees innates
- Sí. Causalitat
- Sí. Associació d'idees
- Sí. La substància
- Sí. Déu
- Sí. El jo
- Sí. El lliure albir
A: Sí. Idees innates

Q: En el text, Hume es refereix a Adam? Si és que sí, per parlar de què?
- No
- Sí. De la causalitat
- Sí. De Déu
- Sí. De la substància
- Sí. Del lliure albir
- Sí. Del jo
A: Sí. De la causalitat

Q: Quan Hume es refereix a "El nostre autor", de qui parla? (només cognom)
A: Hume

Q: Al text, hi apareix algun racionalista? Si és que sí, quin?
- No
- Sí. Malebranche.
- Sí. Leibniz
- Sí. Descartes
- Sí. Spinoza
- Sí. Locke
- Sí. Berkeley
- Sí. Aristòtil
A: Sí. Malebranche.; Sí. Leibniz; Sí. Descartes

Q: En el text, Hume parla de Bernard Mandeville? Si és que sí, en quin apartat?
- Prefaci
- Terminologia
- Causalitat
- Substància
- Associació d'idees
A: Prefaci

Q: Al text, Hume parla de Guillem d’Ockham? Si és que sí, en quin apartat?
- No
- Prefaci
- Terminologia
- Causalitat
- Substància
- Associació d'idees
A: No

Q: Al text, quan Hume parla del lliure albir, en que diu que consisteix? Escull un mot:
- Causa
- Necessitat
- Indiferència
- Inferència
- Evidència moral
A: Indiferència

Q: Al text, Hume es presenta com un “inventor”. Què inventa?
- La llei d'associació d'idees.
- La teoria de la causalitat
- La teoria de la substància
- La ciència de l'home
- La teoria sobre l'origen de les idees
A: La llei d'associació d'idees.

Q: Al text, Hume es refereix a un “inventor”. A qui es refereix? (només cognom)
A: Hume

Q: En el text, Hume fa referència al filòsof Malebranche? Si és que sí, per referir-se a què?
- No.
- Sí. Idees innates.
- Sí. Déu.
- Sí. Substància.
- Sí. Jo.
- Sí. Causalitat.
A: Sí. Idees innates.

Q: En el text, Hume fa servir l’expressió “feix de percepcions”.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: Hume es refereix a trenta grans d’opi. Per tractar, quin problema filosòfic?
- Lliure albir
- Causalitat
- Costum
- Substància
- Jo
- Idees innates
A: Lliure albir

Q: En el text, Hume parla de l’orgull i la humilitat. Quin tema està tractant?
- Les passions. Presenta la segona part del Tractat.
- Les passions, al final del Tractat.
- La causalitat.
- El costum
- El lliura albir.
A: Les passions. Presenta la segona part del Tractat.

Q: Hume, quan parla dels filòsofs pirrònics, quin tema està tractant? (només una paraula)
A: Causalitat

Q: Hume parla dels pirrònics?
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: En el text Hume parla del costum. Quin tema està tractant? (només una paraula)
A: Causalitat

Q: En el text Hume parla de sentiments. Quin tema està tractant? (només una paraula).
A: Causalitat

Q: En el cas que aparegui citat John Locke, per parlar de què?
A: idees innates

Q: En el text apareix citat John Locke?
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: En el cas que aparegui citat Adam, per parlar de què?
A: Causalitat

Q: En l'Abstract, HUme es refereix a Adam.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per a l'empirisme la tabula rasa és l'única forma de justificar que les ______________ provinguin del món sensible i impressionin la nostra ment.
A: dades sensibles
Feedback ("dades sensibles"): Sí

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

La idea de Hume que, com que només coneixem impressions, ni tan sols podem conèixer d'on provenen aquestes impressions, s'anomena ____________.
A: fenomenisme

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Els empiristes accepten de Descartes que el coneixement només pot venir del _________, perquè el món com a tal només existeix si algú el coneix.
A: subjecte

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Si el jo no existeix, com és que som conscients de la nostra identitat? Per Hume, això és degut a la ___________ que en fa confondre successió d'impressions i identitat.
A: memòria

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per Hume, el ________ no és més que "un feix d'impressions i sensacions diferents".
A: jo

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per Hume, la creença en substàncies és un error de la imaginació, degut a l'____________________.
A: associació d'idees

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

Si Déu posa en la nostra ment les idees, la teoria s'anomena ______________.
A: immaterialisme

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Hume afirma que la causalitat no és cap llei interna de les coses, perquè prové de l'hàbit i el _________ d'experimentar les coses de la mateixa manera.
A: costum

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME , HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT , COSTUM , HÀBIT , INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO , IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per Hume el criteri de veritat és el ___________________, i afirma que "Només és veritat aquella idea que prové d'una impressió".
A: principi de la còpia

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

Pels empiristes, l'experiència és l'origen de la raó. Per això són __________.
A: antimentalistes

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

El primer empirista que afirma que no es pot definir la substància és _________.
A: Locke

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

El filòsofs empiristes, contra els pensadors racionalistes, neguen l'existència d'_______________. Consideren que totes les idees provenen de l'experiència.
A: idees innates

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Contra Descartes, els empiristes consideren que amb la Raó no n'hi ha prou per conèixer el món, perquè el coneixement necessita l'____________.
A: experiència

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

L'empirisme, a diferència del racionalisme, reconeix la impossibilitat d'assolir un coneixement universal i necessari. Per tant, s'oposen a qualsevol ____________.
A: dogmatisme

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per a Hume les _______________ són prèvies a les idees i les fonamenten.
A: impressions

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

La teoria del coneixement inductiu de Bacon al Novum Organon s'enfronta a __________.
A: Aristòtil

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

Per a Locke les idees simples poden ser de __________ i de reflexió.
A: sensació

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Les proposicions que són sempre veritat, Hume les anomena ___________.
A: impressions

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Per a Hume l'únic coneixement universal i necessari és el de ___________.
A: relacions d'idees

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

A partir de la crítica a la causalitat, per Hume, si totes les connexions entre fenòmens són contingents (han succeït, però podrien haver succeït d'una altra manera), llavors les generalitzacions que fem a partir d'aquestes connexions seran igualment contingents. Per tant, el mètode ___________ no pot decidir la veritat d'una teoria.
A: inductiu

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Quan la filosofia serveix per a posar en dubte les idees en què tothom creu parlem de __________.
A: escepticisme

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, EMOCIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME, EMOTIVISME, INTEL·LECTUALISME MORAL, FAL·LÀCIA NATURALISTA

"Ser és ser percebut" és la frase més coneguda de _________.
A: Berkeley

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, LOCKE, LOCKE, IMMATERIALISME, ESCEPTICISME, HUME, BERKELEY, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, SENSACIÓ, NOMINALISME, REFLEXIÓ, ARISTÒTIL, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, ANTIMENTALISTES, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

La principal influència que va rebre Berkeley prové de _________.
A: Locke

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Hume nega que es pugui conèixer la _____________, perquè no podem comprovar que hi hagi connexió necessària entre dos fets successius.
A: causalitat

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

La substància per a __________ és un producte dels nostres hàbits mentals i, per tant, no existeix.
A: Hume

Q: Escull la paraula correcta i escriu-la en minúscules (excepte els noms propis, que han d'anar amb la primera lletra en majúscula):

IMPRESSIONS, IMPRESSIONS, ESCEPTICISME, HUME, RELACIONS D'IDEES, DADES SENSIBLES, REFLEXIÓ, IDEES INNATES, EXPERIÈNCIA, EXPERIÈNCIA, UNIVERSAL, DOGMATISME, NECESSARI, SUBJECTE, PRINCIPI DE LA CÒPIA, CAUSALITAT, COSTUM, HÀBIT, INDUCTIU, VERITAT, ASSOCIACIÓ D'IDEES, JO, IMAGINACIÓ, MEMÒRIA, FENOMENISME

Els empiristes tenen com antecedent el ____________ d'Occam.
A: nominalisme

Q: Completa aquestes comparacions amb el terme adequat:
- Per Descartes, una substància és allò que existeix per si mateix, una realitat objectiva que és el suport de les qualitats que causen les nostres experiències; en canvi, per Hume no existeix cap realitat que puguem anomenar subtància, perquè és una il·lusió de la nostra... | IMAGINACIÓ
- Per Descartes, el món material és una substància extensa, independent de l'ànima, i mecanicista; per Hume, només tenim notícia de les impressions que ens arriben, però la creença en el món és útil i ... | INEVITABLE
- Per Descartes, la raó ens permet conèixer el món tal com és; en canvi per Hume, de la realitat només en coneixem els ... | FENÒMENS
- Per Descartes el jo és una substància pensant, l'ànima, que consisteix en pensament; és a dir el jo és qui té els pensaments. En canvi, Hume considera que el jo, la ment, no és res substancial, sinó un feix de... | PERCEPCIONS
- Per Descartes, una substància és una idea simple, immediatament coneguda per la raó; en canvi, per Hume la idea de substància és una idea _________ formada per la imaginació. | COMPLEXA
- Per Descartes, el jo és idèntic, estable i constant, i és el nucli de la nostra personalitat. En canvi, Hume pensa que, com que el jo és una simple sensació que acompanya totes les experiències, no queda garantida la ___________ al llarg del temps. | IDENTITAT
- La Metafísica per Hume no s'emmarca en cap de les dues categories en què es classifica el coneixement: relacions d'idees i qüestions de fet. En canvi per Descartes, la Metafísica és una ciència del tipus... | RELACIÓ D'IDEES
- Per Descartes es pot demostrar l'existència de Déu com a substància infinita, per un pur raonament (argument ontològic...). En canvi, Hume pensa que l'existència de Déu no es pot demostrar que el judici sobre l'existència de Déu és del tipus _______. Per això, la no existència de Déu no implica cap contradicció. | QÜESTIÓ DE FET
- Per Descartes l'existència de Déu és el fonament del ____________. Mentre que per Hume la creença en Déu és només útil perquè dóna consol als homes. | CONEIXEMENT
- Per Descartes, les idees metafísiques són primers principis vertaders de la realitat i del coneixement. En canvi, per Hume, les idees metafísiques no són pròpiament coneixement, sinó opinions sense consistència ni... | FONAMENT

Q: De què hauria de parlar a la pregunta 3?

Expliqueu el sentit de les frases següents del text: «[...] pregunta sempre: "de quina impressió deriva aquesta idea?". I en cas de no poder-la remetre a cap impressió, conclou que el terme està totalment mancat de significat». (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Hume que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)
- Els trets bàsics de l'epistemologia empirista de Hume. Característiques de les impressions i de les idees. (Sí)
- La crítica de Hume a la noció de substància. (Sí)
- De l'associació d'idees. (Sí)
- De la crítica a la causalitat. (No caldria, encara que no estaria malament.)
- El principi de la còpia. (Sí)
- La crítica a les idees metafísiques. (No, al detall, ja que en parlar de la substància, ja quedaria explicat.)
A: Els trets bàsics de l'epistemologia empirista de Hume. Característiques de les impressions i de les idees.; La crítica de Hume a la noció de substància.; De l'associació d'idees.; De la crítica a la causalitat.; El principi de la còpia.; La crítica a les idees metafísiques.

Q: El nostre autor pensa «que no es podria haver fet cap descobriment més afortunat per a decidir totes les controvèrsies relatives a les idees que el següent: que les idees sempre van precedides d'impressions, i que tota idea primer apareix en una impressió amb què es correspon. Aquestes darreres percepcions són tan clares i evidents que no admeten controvèrsia, si bé moltes de les nostres idees són tan fosques que és quasi impossible fins i tot per a la ment que les forma de dir-ne exactament la naturalesa i la composició». D'acord amb això, quan una idea és ambigua, el nostre autor apel·la sempre a la impressió, que ha de tornar-la clara i precisa. I quan sospita que un terme filosòfic no té cap idea annexa (com passa massa sovint), pregunta sempre: «de quina impressió deriva aquesta idea?». I en cas de no poder-la remetre a cap impressió, conclou que el terme està totalment mancat de significat. (David HUME. Resum del Tractat de la naturalesa humana)

Quines són les idees del text i com es relacionen?
- Totes les idees provenen de les impressions. (Sí)
- Les impressions són més clares i evidents que les idees. (Sí)
- Per a esbrinar si un terme filosòfic té contingut, cal preguntar-se si denota una idea que prové d'una impressió. Si no ho fa, el terme no denota res. (Sí)
- Proposa el seu criteri de certesa: com que totes les idees provenen d'impressions, per saber si una idea és veritat cal poder assenyalar de quina impressió prové. (Sí)
- Estableix el criteri de certesa: totes les percepcions són evidents. (?)
A: Totes les idees provenen de les impressions.; Les impressions són més clares i evidents que les idees.; Per a esbrinar si un terme filosòfic té contingut, cal preguntar-se si denota una idea que prové d'una impressió. Si no ho fa, el terme no denota res.; Proposa el seu criteri de certesa: com que totes les idees provenen d'impressions, per saber si una idea és veritat cal poder assenyalar de quina impressió prové.

Q: Què hauria de tractar a la pregunta 3?

Per què afirma Hume que l'ànima «no és res més que un sistema o una successió de diferents percepcions [...] sense identitat ni simplicitat perfecta»? (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Hume que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)
- El paper dels elements bàsics de l'empirisme de Hume: tota idea deriva d'impressions. (origen de les idees, classes d'idees, principi de la còpia; lleis d'associació...). (Sí)
- El rebuig de les idees de substància i jo substancial: no hi poden haver impressions d'un jo substancial. La idea d'un jo substancial, per tant, no té contingut. (Sí)
- Per tant, som només un seguit d'estats mentals particulars, units per certes relacions de causalitat i semblança, sense que hi hagi un substrat (un jo substancial). (Sí)
- La crítica a la relació de causalitat: el jo com a causa de les idees. (No)
- L'anàlisi de les idees metafísiques (Déu, Jo, Món) (?)
- Les classes de coneixement amb un esment especial a les qüestions de fet. (?)
A: El paper dels elements bàsics de l'empirisme de Hume: tota idea deriva d'impressions. (origen de les idees, classes d'idees, principi de la còpia; lleis d'associació...).; El rebuig de les idees de substància i jo substancial: no hi poden haver impressions d'un jo substancial. La idea d'un jo substancial, per tant, no té contingut.; Per tant, som només un seguit d'estats mentals particulars, units per certes relacions de causalitat i semblança, sense que hi hagi un substrat (un jo substancial).

Q: "L'ànima, en la mesura que la puguem concebre, no és res més que un sistema o una successió de diferents percepcions, de fred i calor, amor i ira, pensaments i sensacions, totes unides, però sense identitat ni simplicitat perfecta. Descartes sostenia que el pensament era l'essència de la ment; no pas aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això sembla absolutament inintel·ligible, ja que tot el que existeix és particular; i per tant han de ser les diferents percepcions particulars les que componen la ment. Dic componen la ment, no pas que li pertanyen. La ment no és una substància en la qual existeixen les percepcions de manera inherent. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la idea cartesiana que el pensament o la percepció en general és l'essència de la ment. No tenim cap idea de substància de cap mena, ja que no tenim cap idea que no derivi d'alguna impressió, i no tenim cap impressió d'una substància, sigui material o espiritual. No coneixem res, llevat de les qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea d'un cos, un préssec, per exemple, és tan sols aquell gust, color, figura, grandària, consistència, etc., particulars. Així, la nostra idea d'una ment és només la de les percepcions particulars, sense la noció de cap cosa anomenada «substància», sigui simple o composta." (David HUME. Resum del Tractat de la naturalesa humana)

Quines són les idees d'aquest text? Quina és la relació?
- No podem tenir experiència/impressions d'un jo substancial. (Sí)
- No hi ha una idea o noció d'una substància (un jo substancial) diferent de la d'una sèrie d'estats particulars. (Sí)
- La idea de Descartes d'una entitat que consisteix en pensament no ésconcebible perquè només existeix allò que és particular (les impressions). (Sí)
- Qualsevol substància (cos o ment) no és més que una col·lecció de percepcions. (Sí)
- A partir de la crítica a la noció de substància de Descartes conclou la seva inintel·ligibilitat. (Sí)
A: No podem tenir experiència/impressions d'un jo substancial.; No hi ha una idea o noció d'una substància (un jo substancial) diferent de la d'una sèrie d'estats particulars.; La idea de Descartes d'una entitat que consisteix en pensament no ésconcebible perquè només existeix allò que és particular (les impressions).; Qualsevol substància (cos o ment) no és més que una col·lecció de percepcions.; A partir de la crítica a la noció de substància de Descartes conclou la seva inintel·ligibilitat.

Q: Cap qüestió de fet no pot ser provada si no ho és a partir de la seva causa o del seu efecte. No podem conèixer la causa d'alguna cosa si no és per l'experiència. No podem adduir cap raó per estendre al futur la nostra experiència del passat, però estem del tot determinats pel costum quan concebem que un efecte es deriva de la seva causa usual. Creiem també, però, que se segueix un efecte de la mateixa manera que el concebem. Aquesta creença no afegeix cap idea nova a la concepció, només en varia la manera de concebre'l, imposant una diferència al sentiment. Així, doncs, la creença sorgeix en totes les qüestions de fet només del costum i és una idea concebuda d'una manera peculiar.

Quines són idees d'aquest text? Com estan relacionades?
- El fonament de les qüestions de fet és la relació de causalitat. (Sí)
- De qüestions de fet només en podem tenir creença perquè es basen en el costum. (Sí)
- El costum (acumulació d'experiències) és un fonament suficient a l'hora d'estendre cap al futur l'experiència del passat. (?)
- El text fa un argument amb unes premisses que recolzen una conclusió. (Ok! La conclusió va després de "Així, doncs, la creença...", que és la idea principal.)
- El text fa una presentació de la crítica de la relació causa efecte. (No)
- En el text Hume descriu el concepte de costum, indicant-ne les característiques. (No)
A: El fonament de les qüestions de fet és la relació de causalitat.; De qüestions de fet només en podem tenir creença perquè es basen en el costum.; El text fa un argument amb unes premisses que recolzen una conclusió.

Q: Quines són les idees del text i com hi apareixen relacionades?

"97. Així, tot home, pel fet d'avenir-se amb altres a formar un cos polític sota un govern, s'imposa a si mateix aquella obligació que afecta tots els membres d'aquella societat: la de sotmetre's al determini de la majoria; altrament, aquest pacte inicial pel qual constitueix, juntament amb altres, una sola societat, no significaria res i no seria tal pacte si l'home restés lliure i sense cap més lligam que en l'anterior estat de natura. ¿Quina aparença tindria, això, de pacte de cap mena? ¿Quin nou compromís hi hauria si no el regissin altres decrets de la societat que els que a ell li semblessin i que ell acordés? Seguiria tenint tanta llibertat com tenia abans del pacte; tanta, doncs, com qualsevol home que es trobi en l'estat de natura, el qual consisteix a acatar qualsevol drcret d'aquest estat que li sembla convenient.
98. Per això, si els acords de la majoria no poden ser acceptats, a dret a llei, com a decrets de la totalitat i vigents per a cada individu, res tret del consentiment de tots i cada un dels individus, no podrà convertir les resolucions en decrets de la totalitat." (ATENA, 224)
- El pacte social suposa que els homes estan d'acord a formar un sol cos polític sota un govern. (Sí)
- El pacte social obliga els homes a sotmetre's a les decisions de la majoria. (Sí)
- Si després del pacte social, els homes no se sotmeten a la majoria, seguirien estan en l'estat de natura. (Sí)
- Si després del pacte els homes no se sotmeten a la majoria, caldria el seu assentiment per cada norma o llei. (Sí)
- En aquest text Locke defensa que el pacte social implica la instauració d'un estat democràtic. (Sí)
- En aquest fragment Locke argumenta que el pacte social implica la limitació de la llibertat natural. (Sí)
- En aquest fragment Locke defensa que després del pacte social els homes deixen completament en mans d'un govern la seva llibertat natural. (No)
A: El pacte social suposa que els homes estan d'acord a formar un sol cos polític sota un govern.; El pacte social obliga els homes a sotmetre's a les decisions de la majoria.; Si després del pacte social, els homes no se sotmeten a la majoria, seguirien estan en l'estat de natura.; Si després del pacte els homes no se sotmeten a la majoria, caldria el seu assentiment per cada norma o llei.; En aquest text Locke defensa que el pacte social implica la instauració d'un estat democràtic.; En aquest fragment Locke argumenta que el pacte social implica la limitació de la llibertat natural.

Q: Llegeix aquest text i digues quines idees hi apareixen i com apareixen relacionades:

"6. Però si bé aquest és un estat de llibertat, no és tanmateix un estat de llicència; encara que l'home hi tingui una llibertat incontrolable per disposar de la seva persona i dels seus béns, no en té en canvi per destruir-se a si mateix o destruir qualsevol altra criatura que li pertanyi, si no és que ho requereix un fi més noble que la seva mera conservació. L'estat de natura té una llei natural que el governa, la qual obliga tothom. Aquesta llei, que és la raó, ensenya a tot el gènere humà que, essent tots iguals i independents, ningú no ha d'atemptar contra la vida, la salut, la llibertat, ni les possessions d'un altre. Tots els homes són obra d'un únic, omnipotent i infinitament savi Creador; per tant, tot els servents d'aquest únic amo sobirà, enviats al món per ordre seva i segons el seu pla, són propietat seva, com a obra d'Ell. I essent dotats amb semblants facultats, i constituint tots una mateixa comunitat natural, ningú no pot invocar cap mena de subordinació entre nosaltres que ens autoritzi a destruir-nos mútuament, com si haguéssim estat creats per fer ús els uns dels altres, com fem amb les criatures de rang inferior. Cadascú està destinat a defensar-se a si mateix, però no a abandonar voluntàriament el lloc que ocupa; de la mateixa manera, doncs, que és inqüestionable la seva pròpia protecció, cal que cadascú, tant com li sigui possible, protegeixi la resta de la humanitat, i, si no és per fer justícia a un malfactors, no podrà arrabassar ni danyar la vida ni res d'allò que tendeix a la protecció de la vida, la llibertat, la salut, els membres o els béns d'un altre." (ATENA, 213, 6)
- Aquest text defensa que l'estat de natura no és un estat on tot està permès perquè tots els homes han d'obeir la llei natural. (Sí)
- La llei natural és la raó que ensenya que tothom ha de respectar la vida, la salut, la llibertat i la propietat dels altres. (Sí)
- El fonament de la llei natural és Déu que ha creat els homes amb iguals facultats. (Sí)
- Els homes formen una comunitat natural que els obliga a vetllar per la pròpia seguretat i la dels altres. (Sí)
- En conclusió, en l'estat de natura els homes disposen del dret a la pròpia defensa, però també tenen el deure de protegir els altres. (Sí)
- En aquest fragment, Locke afirma l'existència d'una llei natural i la seva justificació. (Sí)
- En aquest text, Locke exposa els drets i els deures dels homes en l'estat de naturalesa. (Sí)
- En aquest text, locke argumenta que la llei natural estableix la llibertat completa dels homes d'actuar sobre si mateix i els altres. (No)
A: Aquest text defensa que l'estat de natura no és un estat on tot està permès perquè tots els homes han d'obeir la llei natural.; La llei natural és la raó que ensenya que tothom ha de respectar la vida, la salut, la llibertat i la propietat dels altres.; El fonament de la llei natural és Déu que ha creat els homes amb iguals facultats.; Els homes formen una comunitat natural que els obliga a vetllar per la pròpia seguretat i la dels altres.; En conclusió, en l'estat de natura els homes disposen del dret a la pròpia defensa, però també tenen el deure de protegir els altres.; En aquest fragment, Locke afirma l'existència d'una llei natural i la seva justificació.; En aquest text, Locke exposa els drets i els deures dels homes en l'estat de naturalesa.

Q: Per Locke, després del pacte social, les revoltes no són legítimes.
- Vertader (Davant d’un govern que governa com un tirà és legítima la resistència.)
- Fals (Davant d’un govern que governa com un tirà és legítima la resistència.)
A: Fals

Q: Locke defensava la separació de poders.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: El poder federatiu s’ocupa de la seguretat i dels interessos de l’Estat a l’interior.
- Vertader (El poder federatiu s’ocupa de la seguretat i dels interessos de l’Estat a l’exterior.)
- Fals (El poder federatiu s’ocupa de la seguretat i dels interessos de l’Estat a l’exterior.)
A: Fals

Q: En Locke, Govern i Estat s'identifiquen.
- Vertader (Govern i Estat no són el mateix. L’Estat és una comunitat política que té un govern.)
- Fals (Govern i Estat no són el mateix. L’Estat és una comunitat política que té un govern.)
A: Fals

Q: En una democràcia el poder legislatiu el té la majoria.
- Vertader (Sí)
- Fals (Sí)
A: Vertader

Q: El poder suprem d’un Estat recau en el poder executiu o govern.
- Vertader (El poder suprem d’un Estat recau en el poder legislatiu.)
- Fals (El poder suprem d’un Estat recau en el poder legislatiu.)
A: Fals

Q: Sobre el pacte social:
- La primera societat és el matrimoni que neix d’un pacte voluntari. (Bé)
- La segona societat és la comunitat d’amos i servents que ve d’un pacte i té una durada limitada. (Sí)
- La societat i l’Estat neixen d’un pacte voluntari en què s’encarrega a un govern la defensa de la propietat privada i el càstig dels delictes. (Sí)
- Amb el pacte social, les persones que l’han acceptat segueixen actuant com a individus lliures prenent les seves pròpies decisions. (No)
- Amb el pacte social, les persones se sotmeten a la voluntat de la majoria, que és qui té dret d’actuar i de decidir sobre la resta. (Sí)
- Perquè el pacte sigui vigent cal que cada home consenteixi explícitament a repectar-lo. (No, només cal un consentiment tàcit. Per exemple, acceptant una herència.)
A: La primera societat és el matrimoni que neix d’un pacte voluntari.; La segona societat és la comunitat d’amos i servents que ve d’un pacte i té una durada limitada.; La societat i l’Estat neixen d’un pacte voluntari en què s’encarrega a un govern la defensa de la propietat privada i el càstig dels delictes.; Amb el pacte social, les persones se sotmeten a la voluntat de la majoria, que és qui té dret d’actuar i de decidir sobre la resta.

Q: Per Locke, l'home no té cap disposició natural a viure en societat. El pas a la vida social és un acte forçat per aconseguir seguretat.
- Vertader (No, l'home té una predisposició natural a viure en societat: té obligacions i necessitats, i enteniment i llenguatge.)
- Fals (L'home té una predisposició natural a viure en societat: té obligacions i necessitats, i enteniment i llenguatge.)
A: Fals

Q: Posseir més del que es necessita no està mai justificat, ni en estat de naturalesa ni en societat.
- Vertader (Per Locke, la riquesa està jutificada mentre no perjudiqui ningú.)
- Fals (Per Locke, la riquesa està jutificada mentre no perjudiqui ningú.)
A: Fals

Q: La propietat privada i el dret a conservar-la es justifica pel treball.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: L’estat de guerra apareix només en societat quan algú atempta contra el dret de llibertat que tot home té.
- Vertader (No, apareix sempre que algú atempti contra el dret de llibertat d'un altre.)
- Fals (Apareix sempre que algú atempti contra el dret de llibertat d'un altre.)
A: Fals

Q: En estat de naturalesa tothom té poder executiu.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: Sobre la llei natural:
- L’estat de naturalesa està regit per la llei natural. (Sí)
- La llei natural estableix que tots els homes són iguals i lliures. (Sí)
- La llei natural estableix que tots els homes són lliures d'atemptar contra la vida, la llibertat i la propietat daltres.. (No, al revés.)
- La llei natural estableix el dret a defensar-se i de castigar els malfactors, després de posar-se d'acord . (No, en estat de naturalesa no cal.)
- El càstig, en l’estat de naturalesa, només es justifica per la reparació o repressió d’una malifeta. (Sí)
- Infringir la llei natural és una agressió contra la pau i la seguretat. (Sí)
- La llei natural només es pot infringir per les lleis d’un Estat. (No, la llei natural no es pot infrinfir ni en estat de naturalesa ni per les lleis d'un Estat.)
A: L’estat de naturalesa està regit per la llei natural.; La llei natural estableix que tots els homes són iguals i lliures.; El càstig, en l’estat de naturalesa, només es justifica per la reparació o repressió d’una malifeta.; Infringir la llei natural és una agressió contra la pau i la seguretat.

Q: En estat de naturalesa els homes i les dones són iguals pel que fa al poder i facultats.
- Vertader (No, a les dones les considera inferiors físicament i mental.)
- Fals (A les dones les considera inferiors físicament i mental.)
A: Fals

Q: En estat de naturalesa els homes són lliures de fer el que vulguin i de disposar de les seves propietats i de les persones que considerin convenients.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: El poder polític és el poder que tenen els homes de legislar i d’emprar la força per executar-les per a salvaguardar el bé comú.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: Locke nega la teoria del dret diví del reis, perquè no es pot afirmar que la seva autoritat provingui d’Adam recolzada en Déu.
- Vertader (Sí)
- Fals (No)
A: Vertader

Q: La teoria política de Locke és una crítica del pensament liberal de l’època.
- Vertader (No, més aviat és una sistematització del pensament liberal de l’època.)
- Fals (És una sistematització del pensament liberal de l’època.)
A: Fals

Q: Locke considera el cas d’un govern on el poder legislatiu es troba en mans de tres persones diferents: el monarca, una assemblea de nobles i una assemblea de representants elegits pel poble. En quins casos es dissol el govern des de dins? (p. 236-242, f. 214-223)
- Quan hi ha un monarca.
- Quan el monarca imposa la seva voluntat de forma arbitrària. (Bé)
- Quan el monarca impedeix al legislatiu reunir-se o d’actuar lliurement d’acord amb la seva finalitat. (Bé)
- Quan el poder arbitrari del monarca modifica els electors o els procediments d’elecció sense el consentiment i contra els interessos del poble. (Bé)
- Quan el govern no fa cas de les ordres del rei.
- Quan es lliura el poble a mans d’un poder estranger. (Bé)
- Quan el govern decideix expropiar propietats dels ciutadans.
- Una altra manera de dissoldre un govern és quan aquell qui té el poder executiu suprem negligeix i abandona la seva funció fins al punt que no és possible de seguir executant les lleis ja existents. (Bé)
- Quan el parlament modifica la llei electoral.
- Un altra manera de dissoldre el govern es dóna quan el legislatiu o el monarca actuen contràriament a la tasca que els ha estat confiada: quan intenta envair les propietats dels súbdits, de manera que esdevinguin amos o puguin disposar arbitràriament de les vides, les llibertats o les fortunes de la població. (Bé)
A: Quan el monarca imposa la seva voluntat de forma arbitrària.; Quan el monarca impedeix al legislatiu reunir-se o d’actuar lliurement d’acord amb la seva finalitat.; Quan el poder arbitrari del monarca modifica els electors o els procediments d’elecció sense el consentiment i contra els interessos del poble.; Quan es lliura el poble a mans d’un poder estranger.; Una altra manera de dissoldre un govern és quan aquell qui té el poder executiu suprem negligeix i abandona la seva funció fins al punt que no és possible de seguir executant les lleis ja existents.; Un altra manera de dissoldre el govern es dóna quan el legislatiu o el monarca actuen contràriament a la tasca que els ha estat confiada: quan intenta envair les propietats dels súbdits, de manera que esdevinguin amos o puguin disposar arbitràriament de les vides, les llibertats o les fortunes de la població.

Q: Sobre la dissolució del govern/Estat (p. 234-236) Quines de les següents afirmacions són certes?
- Un govern es pot dissoldre sense dissoldre la societat. (Bé)
- Encara que es dissolgui una societat, el seu govern roman intacte.
- Les societats són un sol cos formades pels individus que han consentit formar-ne part. (Bé)
- Una societat només es pot dissoldre quan pateix una invasió o és conquerida.
- Quan es dissol una societat per una invasió no es retorna a l’estat de natura perquè hi ha un altre govern.
- Una societat també pot ser dissolta quan es modifica el poder legislatiu. (Bé)
- Si es destrueix el poder legislatiu es destrueix la societat perquè aquest poder és on es manifesta la voluntat del poble com un cos únic. (Bé)
- Si legisla algú que el poble no ha autoritzat, les lleis són legítimes igualment i la societat es manté.
- Si algú usurpa el poder legislatiu els individus poden tornar a l’estat de naturalesa i recuperar la seva llibertat. (Bé)
A: Un govern es pot dissoldre sense dissoldre la societat.; Les societats són un sol cos formades pels individus que han consentit formar-ne part.; Una societat també pot ser dissolta quan es modifica el poder legislatiu.; Si es destrueix el poder legislatiu es destrueix la societat perquè aquest poder és on es manifesta la voluntat del poble com un cos únic.; Si algú usurpa el poder legislatiu els individus poden tornar a l’estat de naturalesa i recuperar la seva llibertat.

Q: En relació al tema del consentiment. Locke fa realment la següent afirmació? “...quan un home es beneficia dels drets i privilegis de ciutadà, ha de suposar-se que ha acceptat voluntàriament, encara que sigui de forma tàcita, els deures d’un ciutadà del seu Estat. I això li impedeix marxar del seu Estat renunciant als seus drets de ciutadà d’aquells Estat."
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Fals

Q: La segona objecció a la proposta del pacte social com a origen de la societat diu que “és, per llei, impossible que hi hagi qui pugui fer tal cosa, ja que tots els homes neixen sota un govern i s’hi han de sotmetre, i no poden, per tant, començar-ne un de nou (legítimament)” (227).

Per què no és una objecció encertada?
- Hi hauria hagut una monarquia universal, si no hagués estat possible formar nous estats. (Bé)
- El poder del pare sobre els fills no és un argument suficient per afirmar que els descendents estan sotmesos al poder al qual es va sotmetre. (Bé)
- Els hereus són lliures, fins i tot de fer el que vulguin amb l’herència del seu pare.
A: Hi hauria hagut una monarquia universal, si no hagués estat possible formar nous estats.; El poder del pare sobre els fills no és un argument suficient per afirmar que els descendents estan sotmesos al poder al qual es va sotmetre.

Q: Locke defensa que l’origen legítim d’una societat política  i del seu govern és el consentiment o pacte entre un nombre d’homes lliures. Però, a aquesta tesi, diu, s’hi han fet dues objeccions. La primera d’aquestes objeccions diu que “no hi ha a la història cap exemple d’homes independents i iguals entre ells que s’hagin agrupat i hagin instituït, d’aquesta manera un govern” (p. 217, 100). Locke presenta diversos exemples històrics que reforcen la seva tesi. Quins dels següents apareixen en el text?
- Els inicis de Roma i Venècia. (Bé)
- Els indígenes del Perú. (Bé)
- Els indígenes de Florida. (Bé)
- Els indígenes Maorís de Nova Zelanda.
- Els homes que abandonaren Esparta amb Palantus. (Bé)
- El cas del poble de Siam.
- A les comunitats antigues, quan un pare no podia governar la seva comunitat, escollien un nou governant. Això passà a pobles d’Amèrica no sotmesos als grans imperis. (Bé)
- La història de Jeftè, en la guerra dels ammonites contra els galaadites, explicada a la Bíblia. (Bé)
- El Cas de Saül, escollit rei del poble d’Israel. (Bé)
A: Els inicis de Roma i Venècia.; Els indígenes del Perú.; Els indígenes de Florida.; Els homes que abandonaren Esparta amb Palantus.; A les comunitats antigues, quan un pare no podia governar la seva comunitat, escollien un nou governant. Això passà a pobles d’Amèrica no sotmesos als grans imperis.; La història de Jeftè, en la guerra dels ammonites contra els galaadites, explicada a la Bíblia.; El Cas de Saül, escollit rei del poble d’Israel.

Q: Locke afirma llibertat natural de l’ésser humà no es pot limitar sense el seu consentiment. Però que quan acorda amb altres homes lliures unir-se en societat i formar un govern, “passen tot seguit a constituir un sol cos polític, on la majoria és qui té el dret d’actuar i de decidir damunt la resta.” (215) La raó que dóna per afirmar-ho és que:
- Les malalties o els negocis allunyen la població de la participació política. No seria mai possible assolir el consens. (Bé)
- La diversitat d’opinions i d’interessos dels grups humans també impedeixen el consens. (Bé)
A: Les malalties o els negocis allunyen la població de la participació política. No seria mai possible assolir el consens.; La diversitat d’opinions i d’interessos dels grups humans també impedeixen el consens.

Q: La següent cita és al text? “en un principi, tot el món era com és ara Austràlia, i més i tot, ja que enlloc no es coneixia res de semblant al diner”.
- Vertader (Bé. Amèrica.)
- Fals
A: Fals

Q: Per justificar l’acumulació de diner no cal cap acord. Tothom té dret a posseir el que guanya sense cap limitació.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Fals

Q: Al text apareix el mot bushel. Es refereix a la quantitat d’algun producte, com la civada.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Un argument de Locke en defensa de la propietat privada és el següent: la terra té valor per si mateixa; per això cal treballar-la.
- Vertader (Bé. La terra només adquireix valor quan es treballa.)
- Fals
A: Fals

Q: En relació al dret a la propietat privada, és al text la següent cita? “En la mesura en què algú pot fer ús, en benefici propi, dels béns terrenals abans no es deteriorin, li és permès de constituir-se’n en propietari mitjançant el seu treball. Fora d’això, tanmateix, la resta ja no li pertoca i continua essent dels altres.”
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: En un exemple bíblic, Locke es refereix al conflicte entre Jefté i els ammonites, un cas d’apel·lació com a darrer recurs per resoldre’l.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: La següent cita es troba al text literalment? En relació al fet de patir una injustícia en estat de natura, “Sempre que no s’actua amb bona fe, es declara la guerra als que en pateixen les conseqüències, als quals, mancats de guiatge terrenal, no resta més que l’únic remei en aquests casos: l’apel·lació a la Llei natural.”
- Vertader (Bé. Cal apel·lar al Cel.)
- Fals
A: Fals

Q: Sobre la diferència entre estat de natura i estat de guerra. És certa la següent afirmació? ‘En l'estat de natura no hi ha cap senyor comú amb autoritat per jutjar, mentre que l’estat de guerra es dóna quan algú exerceix la força contra algú’.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: La següent és una cita del text? “Així, aquell qui, en un estat de societat, usurpi la llibertat que pertany a tots els membres d’aquella societat o comunitat política, cal suposar que intentarà de prendre’ls totes les altres coses, i per tant haurà de ser considerat en estat de guerra.”
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Per Locke, qualsevol persona que “intenti sotmetre un altre home al seu poder absolut, s’hi posarà en estat de guerra” (201). Això val només per l’estat de natura. En la societat civil, no es pot parlar d’estat de guerra.
- Vertader
- Fals (Bé)
A: Fals

Q: Quantes vegades apareix citat Richard Hooker?
- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
A: 2

Q: Apareix al text en nom d’una illa citada per Garcilaso de la Vega anomenada Soldania, quan afirma que els homes en estat de natura estan compromesos a respectar i fer respectar la llei natural?
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Quina raó dóna per defensar-se de la crítica de manca d’imparcialitat en la seva defensa del dret de castigar?
- Tothom té l’obligació de fer complir la llei natural. (Bé)
- En l’estat de natura no hi ha cap superioritat, a banda de Déu. (Bé)
- En l’estat de natura, tothom ha de passar comptes davant dels altres. (Bé)
A: Tothom té l’obligació de fer complir la llei natural.; En l’estat de natura no hi ha cap superioritat, a banda de Déu.; En l’estat de natura, tothom ha de passar comptes davant dels altres.

Q: Locke es basa en la Bíblia, en Caín, per justificar el dret de tot home a matar un criminal.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: En estat de natura, la llei natural estableix que qualsevol infracció que es cometi pot ser reprimida per qualsevol home, encara que la infracció no li afecti.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Locke considera que tots els humans formem part d’una mateixa comunitat natural.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Locke defineix l’estat de natura com un estat de perfecta llibertat i d’igualtat. Això obliga a l’amor mutu entre els homes, a respectar determinats deures envers els altres i a ser just i caritatiu.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Afirma que el poder d’un magistrat no cal distingir-lo del d’un pare sobre els seus fills, del d’un amo sobre un criat o el del marit sobre la muller, perquè són del mateix tipus.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: Locke considera que la teoria que basa la justificació del poder en la llei del més fort, aquest no és el fonament “del desordre i del mal perpetus, del tumult, la sedició i la rebel·lió...”(192)
- Vertader
- Fals (Bé)
A: Fals

Q: Locke estaria d’acord amb Filmer que cal rebutjar la teoria que “tots els governs del món són només producte de la força i de la violència i que els homes no conviuen sota altres regles que les de les bèsties...(192)”
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Sir Robert Filmer, representant de la Teoria del dret diví dels reis, basa la justificació del poder polític dels reis en l’autoritat d’Adam sobre el dels fills i hereus.
- Vertader (Bé)
- Fals
A: Vertader

Q: Quines són les idees d'aquest text?

"Suposem, doncs, que estem adormits i que totes aquestes particularitats, és a dir, que obrim els ulls, que belluguem el cap, que estenem les mans i altres coses semblants, no són més que falses iŀlusions; i pensem que potser ni les nostres mans ni tot el nostre cos són tal com nosaltres els veiem.
[…] tot i que aquestes coses generals, és a dir, ulls, cap, mans i coses semblants, poden ser imaginàries, cal afirmar que hi ha coses encara més simples i més universals que són vertaderes i existents, amb la mescla de les quals es formen —ni més ni menys com passa amb la barreja d’alguns colors veritables— totes les imatges de les coses que, vertaderes o reals, fingides o fantàstiques, ocupen els nostres pensaments. D’aquest gènere de coses n’és la naturalesa corporal en general i la seva extensió, així com la figura de les coses extenses, la seva quantitat o magnitud i el seu nombre, i també el lloc on es troben, el temps amb què es mesura la seva duració, i altres coses semblants.
Potser per això no seria una mala conclusió dir que la física, l’astronomia, la medicina i totes les altres ciències que depenen de la consideració de les coses compostes són molt dubtoses i insegures; però que l’aritmètica, la geometria i les altres ciències d’aquest gènere, que no tracten sinó de coses molt simples i molt generals, sense preocupar-se gaire si són a la natura o si no hi són, contenen coses certes i indubtables. Perquè tant si vetllo com si dormo, dos més tres faran sempre cinc […].

Tanmateix, fa molt de temps que tinc en el meu esperit una certa opinió segons la qual hi ha un Déu que ho pot tot […]. Ara, qui em pot assegurar que aquest Déu no ha fet precisament que no hi hagi ni terra ni cel, ni cap cos extens ni cap figura, ni magnitud ni lloc, i que, així i tot, jo tingui les sensacions d’aquestes coses, i que tot em sembli existir tal com jo ho veig? […] Potser Déu no ha volgut que jo m’enganyi d’aquesta manera, ja que es diu que és supremament bo. […]
Suposaré, doncs, que hi ha, no precisament un Déu […] sinó un geni maligne, tan poderós com astut, que ha posat tot el seu enginy a enganyar-me. Pensaré que el cel, l’aire, la terra, els colors, les figures, els sons i totes les coses exteriors que veiem no són més que enganys i iŀlusions que ell aprofita per sorprendre la meva credulitat. […]
Suposo, doncs, que totes les coses que veig són falses; em persuadeixo que no ha existit mai res de tot allò que em representa la meva memòria, plena de mentides; penso que no tinc sentits; crec que el cos, la figura, l’extensió, el moviment i el lloc no són més que ficcions del meu esperit."

René Descartes. Meditacions metafísiques, i i ii
- Suposar que el que crec real no és més que un somni no posa en dubte les veritats més generals, com ara les veritats de les matemàtiques.
- No puc estar segur ni tan sols de les proposicions sobre matemàtiques perquè me les podria estar fent creure un ésser maligne i molt poderós.
- Les ciències de la naturalesa estableixen principis dubtosos, ja que parlen de coses dubtoses.
- Les matemàtiques resisteixen el dubte del somni, però no la hipòtesi del Geni Maligne.
- En aquest fragment, Descartes proposa un dubte radical que afecta al conjunt del saber, excepte a les Matemàtiques.
- En aquest fragment, Descartes proposa un dubte radical que afecta al conjunt del saber, incloses les Matemàtiques.
- Les coses compostes, com els objectes físics, són coses dubtoses, igual que les coses simples com la figura o el temps, perquè són il·lusions i no són tal com les veiem.
A: Suposar que el que crec real no és més que un somni no posa en dubte les veritats més generals, com ara les veritats de les matemàtiques.; No puc estar segur ni tan sols de les proposicions sobre matemàtiques perquè me les podria estar fent creure un ésser maligne i molt poderós.; Les ciències de la naturalesa estableixen principis dubtosos, ja que parlen de coses dubtoses.; Les matemàtiques resisteixen el dubte del somni, però no la hipòtesi del Geni Maligne.; En aquest fragment, Descartes proposa un dubte radical que afecta al conjunt del saber, incloses les Matemàtiques.

Q: 5. Expliqueu si esteu d'acord o en desacord amb l'afirmació següent: «Per a conèixer-me a mi mateix, per a saber quina mena d'entitat sóc, només em cal usar la reflexió i el raonament». Raoneu la resposta.

Aparella cada redactat amb la puntuació que li correspondria segons els criteris d'avaluació de les PAU:

A)Estic en desacord amb l'afirmació ja que crec que el pensament no ho és tot. També són molt importants els sentits per conèixer el valor de les coses i el que som nosaltres mateixos. A través dels sentits podem conèixer tot el que ens envolta i amb l'ajut dels pensaments crear teories del qui som.

B) Realment si decidim conèixer el tipus d'entitat que som, és necessària la reflexió i el raonament. Com a persones que som, podem conèixer-nos exteriorment molt fàcilment amb els sentits. Ara bé, el problema és si això vol dir conèixer-nos de veritat. Crec que cal una interiorització més profunda, una mirada cap a l'interior, una interiorització profunda. I en això topem amb la barrera de l'inconscient, tal com Freud ens va ensenyar amb les seves teories i estudis.
Penso que no té raó l'afirmació que se'ns proposa. No només amb la raó o l'enteniment podem arribar a conèixer-nos. També s´han d'usar els sentits i l'experiència. Per exemple: Imaginem que som un llibre, si només faig servir la raó no podré veure les lletres del llibre, per molt que les pugui entendre. D'altra banda, si només faig anar els sentits només veuria lletres i colors, però no podria entendre res. Per tant, com un llibre, per conèixer-nos a nosaltres mateixos ens cal un equilibri entre la raó i els sentits. Només així podrem saber el que som i com som.

C) Pel que fa a la afirmació "per conèixer-me a mi mateix, per a saber quina mena d'entitat sóc, només em cal usar la reflexió i el raonament", penso que abans d'usar el raonament, el primer que hem de fer per conèixer-nos, és fer ús de l'experiència, és a dir, veure com ens comportem en diverses situacions (les nostres reaccions) i serà llavors quan podrem reflexionar i utilitzar el raonament per saber qui som en la nostra plenitud. Ja que si no féssim ús abans de l'experiència ens estaríem enganyant a nosaltres mateixos pel fet que no coneixeríem les nostres reaccions i jutjaríem equivocadamentqui som. Conèixer quin és el nostre caràcter (que és part de conèixe'ns a nosaltres mateixos) ho hem de fer veient la nostra reacció quan ens relacionem amb altres persones i altres circumstàncies. Quines són les nostres capacitats també ho coneixem quan ens posem a fer tasques concretes, i veiem com ho fem, no només amb reflexió.Per això no estic d'acord amb aquesta afirmació perquè tan la reflexió, com l'estudi empíric del nostre comportament ens poden donar informació molt valuosa sobre com som i sobre qui som.

D) Descartes només utilitzava la raó i la reflexió per a poder saber que era i quina mena d'entitat era. Podríem dir que estic d'acord amb aquesta afirmació ja que entenem la raó com a font de coneixement del que som. D'altra banda, però, jo no utilitzaria únicament la raó i la reflexió, sinó que intentaria establir un equilibri amb el coneixement proporcionat pels sentits. Establiria aquest equilibri, ja que amb els sentits podríem veure'ns reflectits en un mirall, ens podríem escoltar, tocar, i entendríem millor el que realment som, ja que tot coneixement vingui d'on vingui ha de ser benvingut. Des del meu punt de vista, la millor forma de conèixer-nos és des de l'experiència ja que constantment estem percebentcoses, i a més és la font més important del coneixement, la que ens ensenya més coses. Estic d'acord que els nostres sentits no són del tot exactes i que per estar segurs de que percebemalguns cops hem de recórrer a la raó. Però sense els sentits tampoc tindríem res a raonar. Per suposat que hem d'usar la reflexió i el raonament per conèixer-nos però no ens podem quedar amb només amb ells.Penso que no som éssers aïllats. Ens afecta molt el nostre entorn, i haurem de conèixer el nostre entorn per conèixer-nos.
- 0,5 (Realment no hi ha arguments, només pren posició). | A
- 1,5 (descriu una posició clara, i dóna certa argumentació que, tot i que és més aviat feble, és clara). | B
- 2 (pren una posició clara, i argumenta coherentment i expressant-se de forma clara) | C
- 1 (pren una posició clara, i intenta argumentar, encara que amb arguments molt febles). | D

Q: Sóc, doncs, una cosa de veritat, i que existeix de veritat; però, quina cosa? Ja ho he dit: una cosa que pensa. I què més? Miraré de buscar més intensament en la imaginació per a esbrinar si no sóc alguna cosa més. Certament, no sóc aquesta combinació de membres que anomenem cos humà, perquè ja he suposat que això no era res; i, tanmateix, sense canviar aquesta suposició m'adono que no deixo d'estar segur que jo sóc alguna cosa.[...] Sé que jo existeixo, i vull saber què és aquest «jo» que sé que existeix. És clar que la concepció de mi mateix a la qual he arribat no depèn de les coses que encara no sé si existeixen i, per consegüent, encara amb més motiu no depèn de cap de les coses que la meva imaginació es figura. I els mateixos termes «figurar-se» i «imaginar» m'adverteixen el meu error: en efecte, estaria inventant si imaginés ser alguna cosa, perquè imaginar és contemplar la figura o la imatge d'una cosa corpòria. Ara bé: sé del cert que jo existeixo i sé també que totes les imatges (i, en general, totes les coses que es refereixen a la naturalesa dels cossos) potser són només somnis o quimeres. En conseqüència, veig clarament que és tan absurd dir «usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc» com ho seria dir «ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, m'adormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència». Així doncs, sé amb certesa que res del que puc comprendre per mitjà de la imaginació no pertany al coneixement que tinc de mi mateix, i que cal que allunyi el meu esperit d'aquesta manera de concebre, per tal que ell mateix pugui conèixer distintament la seva pròpia naturalesa. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)

3. Expliqueu el sentit de la frase següent del text i de la comparació que s'hi estableix: «és tan absurd dir "usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc" com ho seria dir "ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, m"adormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència"». (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Descartes que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Aparella el redactat següent amb la puntuació que li seria atorgada segons els criteris de correcció de les PAU:

A) La frase del text "usaré la meva imaginació per conèixer més distintament què sóc", per a Descartes té un sentit absurd, ja que ell mateix dubta d'aquests mètodes de coneixement que no poden assegurar-li que quelcom que està veient és veritat. És per això que estableix una comparança amb una altra frase del text: "ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, m'adormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència". Aquesta comparació la utilitza per fer entendre que utilitzar els sentits per conèixer la ment és tant absurd com posar-se a somiar per veure millor les coses. La ment s'ha de conèixer d'una altra manera. René Descartes fa referència al text que sap que ell mateix existeix, tot i no saber clarament quina cosa és, a partir d'una cosa que pensa. Per arribar a aquesta premissa, la seva primera veritat clara i distinta, aplica el mètode del dubte. Primer dubta de tot: dels sentits del món físic, dels seus propis raonaments i de si mateix. Mentre dubta de tot allò que percep, pensa i sent, s'adona que el simple fet de pensar és el que li dóna existència. Per tant, aquí arriba la seva primera idea vertadera, el cogito ergo sum: penso, per tant, existeixo. Aquesta primera certesa es resisteix al dubte, ja que tot ésser que pensa necessàriament ha d'existir.

B) Segons Descartes és absurd utilitzar la imaginació per tal que es pugui conèixer millor, ja que amb aquest concepte no arribarà a entendre del tot allò que percep a través de la vida real, per aquest motiu ell prefereix adormir-se per tal que els seus somnis li presentin de manera clara la certesa que ell vol trobar.
A partir d'aquí Descartes fa referència a la seva teoria del coneixement. En primer lloc ell parteix del mètode del dubte, ja que vol saber diferenciar el que és cert del que és fals, i per aquest motiu comença a dubtar absolutament de tot. A nivell general té un dubte universal, metòdic i teorètic, i a nivell més concret, bàsicament dubta dels sentits, del món exterior, dels seus propis raonaments i d'ell mateix. Acaba dubtant d'ell mateix ja que pensa que si ell és un ésser que pensa, això implica que ell existeix, i per tant, si ell existeix és quan arriba a la primera evidència, a una idea clara anomenada cogito ergo sum (penso, per tant, existeixo).
Seguidament, a partir d'aquí ell fa referència a que si és un ésser imperfet i finit, necessita a algú que sigui imperfecte i infinit, i és quan troba l'existència de Déu, el qual és el creador del món, ja que li ensenya com és la vida física, sense enganyar-lo, perquè ell és un ésser més que perfecte, el qual no lo por enganyar.

C) Descartes estableix aquesta comparació a través de dubte metòdic. Segons ell és impossible determinar el coneixement a partir de la imaginació, ja que aquesta ens duria cap l'error pel simple fet de que, com el mateix filòsof anomena en el text imaginar no és res més que contemplar la figura o imatge d'una cosa corpòria. Per exemple, suposem que jo vui inventar un nou animal, aquest ésser el formaré diferent a partir de diferents parts d'altres (cap de lleó, una cua de drac, llengua de serp...) Per tant, tot el que busqués en la imaginació seria erroni. El fet d'adormir-se per tal de veure amb més claredat i evidència què és el coneixement ens condueix al mateix resultat erroni, ja que somiar no és res més que imaginar (2). En els somnis s'hi representen exactament les mateixes figures o imatges que es contemplen a partir de la imaginació: les figures de les coses corpòries. És aquí on s'estableix la relació d'aquesta comparació que estableix Descartes en les seves meditacions. Aleshores, com a conclusió, diem que somiar és pràcticament el mateix que imaginar. Aquí és, doncs, quan el filòsof diu que no distingim la vigília del somni, pel fet que, constantment, la imaginació és present en nosaltres, desperts i adormits.
- 2,5 (No té tota la puntuació perquè la resposta podria ser una mica més coherent, i més complerta i explícita en algunes idees. ) | A
- 1,5 (L'explicació de les representacions empírico-imaginatives i la seva inadequació com a via per conèixer el jo és deficient. De fet, no relaciona la imaginació amb el jo. Sí parla del cogito i de la certesa de la pròpia existència mental (dóna aprox. 1 | B
- 0,5 (La raó principal de la baixa nota es que l'alumne no fa esment de la noció de jo, que és de l'objecte de la pregunta. No diu res sobre l'evidència de l'existència d'aquest jo ni sobre la seva naturalesa ni sobre la via apropiada o inapropiada d'accedir-hi. No comenta la comparació de l'enunciat i no ha comprès clarament el tema de la pregunta. | C

Q: Sóc, doncs, una cosa de veritat, i que existeix de veritat; però, quina cosa? Ja ho he dit: una cosa que pensa. I què més? Miraré de buscar més intensament en la imaginació per a esbrinar si no sóc alguna cosa més. Certament, no sóc aquesta combinació de membres que anomenem cos humà [] perquè ja he suposat que [] això no era res; i, tanmateix, sense canviar aquesta suposició madono que no deixo destar segur que jo sóc alguna cosa.
[] Sé que jo existeixo, i vull saber què és aquest «jo» que sé que existeix. És clar que la concepció de mi mateix a la qual he arribat no depèn de les coses que encara no sé si existeixen i, per consegüent, encara amb més motiu no depèn de cap de les coses que la meva imaginació es figura. I els mateixos termes «figurar-se» i «imaginar» madverteixen el meu error: en efecte, estaria inventant si imaginés ser alguna cosa, perquè imaginar és contemplar la figura o la imatge duna cosa corpòria. Ara bé: sé del cert que jo existeixo i sé també que totes les imatges (i, en general, totes les coses que es  refereixen a la naturalesa dels cossos) potser són només somnis o quimeres. En conseqüència, veig clarament que és tan absurd dir «usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc» com ho seria dir «ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, madormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència». Així doncs, sé amb certesa que res del que puc comprendre per mitjà de la imaginació no pertany al coneixement que tinc de mi mateix, i que cal que allunyi el meu esperit daquesta manera de concebre, per tal que ell mateix pugui conèixer distintament la seva pròpia naturalesa. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)

3. Expliqueu el sentit de la frase següent del text i de la comparació que shi estableix: «és tan absurd dir usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc com ho seria dir ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, madormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència». (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Descartes que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Aparella el redactat amb la puntuació que obtindria segons els criteris de correcció de les PAU.
- La frase del text usaré la meva imaginació per conèixer més distintament què sóc, per a Descartes té un sentit absurd, ja que ell mateix dubta daquests mètodes de coneixement que no poden assegurar-li que quelcom que està veient és veritat. És per això que estableix una comparança amb una altra frase del text: ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, madormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència. Aquesta comparació lutilitza per fer entendre que utilitzar els sentits per conèixer la ment és tant absurd com posar-se a somiar per veure millor les coses. La ment sha de conèixer duna altra manera. René Descartes fa referència al text que sap que ell mateix existeix, tot i no saber clarament quina cosa és, a partir duna cosa que pensa. Per arribar a aquesta premissa, la seva primera veritat clara i distinta, aplica el mètode del dubte. Primer dubta de tot: dels sentits del món físic, dels seus propis raonaments i de si mateix. Mentre dubta de tot allò que percep, pensa i sent, sadona que el simple fet de pensar és el que li dóna existència. Per tant, aquí arriba la seva primera idea vertadera, el cogito ergo sum: penso, per tant, existeixo. Aquesta primera certesa es resisteix al dubte, ja que tot ésser que pensa necessàriament ha dexistir. | 2,5 (No té tota la puntuació perquè la resposta podria ser una mica més coherent, i més complerta i explícita en algunes idees. )
- Segons Descartes és absurd utilitzar la imaginació per tal que es pugui conèixer millor, ja que amb aquest concepte no arribarà a entendre del tot allò que percep a través de la vida real, per aquest motiu ell prefereix adormir-se per tal que els seus somnis li presentin de manera clara la certesa que ell vol trobar. A partir daquí Descartes fa referència a la seva teoria del coneixement. En primer lloc ell parteix del mètode del dubte, ja que vol saber diferenciar el que és cert del que és fals, i per aquest motiu comença a dubtar absolutament de tot. A nivell general té un dubte universal, metòdic i teorètic, i a nivell més concret, bàsicament dubta dels sentits, del món exterior, dels seus propis raonaments i dell mateix. Acaba dubtant dell mateix ja que pensa que si ell és un ésser que pensa, això implica que ell existeix, i per tant, si ell existeix és quan arriba a la primera evidència, a una idea clara anomenada cogito ergo sum (penso, per tant, existeixo). Seguidament, a partir daquí ell fa referència a que si és un ésser imperfet i finit, necessita a algú que sigui imperfecte i infinit, i és quan troba lexistència de Déu, el qual és el creador del món, ja que li ensenya com és la vida física, sense enganyar-lo, perquè ell és un ésser més que perfecte, el qual no lo por enganyar. | 1,5 (Lexplicació de les representacions empírico-imaginatives i la seva inadequació com a via per conèixer el jo és deficient. De fet, no relaciona la imaginació amb el jo. Sí parla del cogito i de la certesa de la pròpia existència mental (dóna aprox. 1
- Descartes estableix aquesta comparació a través de dubte metòdic. Segons ell és impossible determinar el coneixement a partir de la imaginació, ja que aquesta ens duria cap lerror pel simple fet de que, com el mateix filòsof anomena en el text imaginar no és res més que contemplar la figura o imatge duna cosa corpòria. Per exemple, suposem que jo vui inventar un nou animal, aquest ésser el formaré diferent a partir de diferents parts daltres (cap de lleó, una cua de drac, llengua de serp...) Per tant, tot el que busqués en la imaginació seria erroni. El fet dadormir-se per tal de veure amb més claredat i evidència què és el coneixement ens condueix al mateix resultat erroni, ja que somiar no és res més que imaginar (2). En els somnis shi representen exactament les mateixes figures o imatges que es contemplen a partir de la imaginació: les figures de les coses corpòries. És aquí on sestableix la relació daquesta comparació que estableix Descartes en les seves meditacions. Aleshores, com a conclusió, diem que somiar és pràcticament el mateix que imaginar. Aquí és, doncs, quan el filòsof diu que no distingim la vigília del somni, pel fet que, constantment, la imaginació és present en nosaltres, desperts i adormits. | 0,5 (La raó principal de la baixa nota es que lalumne no fa esment de la noció de jo, que és de lobjecte de la pregunta. No diu res sobre levidència de lexistència daquest jo ni sobre la seva naturalesa ni sobre la via apropiada o inapropiada dacced

Q: Quin dels següents redactats de la pregunta 1 rebria la màxima puntuació segons els criteris establerts per la coordinació de les PAU de Filosofia?

Sóc, doncs, una cosa de veritat, i que existeix de veritat; però, quina cosa? Ja ho he dit: una cosa que pensa. I què més? Miraré de buscar més intensament en la imaginació per a esbrinar si no sóc alguna cosa més. Certament, no sóc aquesta combinació de membres que anomenem cos humà, perquè ja he suposat que això no era res; i, tanmateix, sense canviar aquesta suposició m'adono que no deixo d'estar segur que jo sóc alguna cosa.[...] Sé que jo existeixo, i vull saber què és aquest «jo» que sé que existeix. És clar que la concepció de mi mateix a la qual he arribat no depèn de les coses que encara no sé si existeixen i, per consegüent, encara amb més motiu no depèn de cap de les coses que la meva imaginació es figura. I els mateixos termes «figurar-se» i «imaginar» m'adverteixen el meu error: en efecte, estaria inventant si imaginés ser alguna cosa, perquè imaginar és contemplar la figura o la imatge d'una cosa corpòria. Ara bé: sé del cert que jo existeixo i sé també que totes les imatges (i, en general, totes les coses que es refereixen a la naturalesa dels cossos) potser són només somnis o quimeres. En conseqüència, veig clarament que és tan absurd dir «usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc» com ho seria dir «ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, m'adormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència». Així doncs, sé amb certesa que res del que puc comprendre per mitjà de la imaginació no pertany al coneixement que tinc de mi mateix, i que cal que allunyi el meu esperit d'aquesta manera de concebre, per tal que ell mateix pugui conèixer distintament la seva pròpia naturalesa. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)
- En aquest text se'ns presenta el pensament de Descartes sobre el "jo pensant" i ha arribat a la conclusió que existeix perquè és una cosa que pensa i vol buscar en la imaginació si no és alguna cosa més. Diu que aquest "jo" no és el cos i que existeix independentment de les coses, les quals encara no sap si existeixen o no. Per ell imaginar és contemplar la imatge d"una cosa corpòria, i per tant no és contemplar el "jo", i només podem saber que el "jo" existeix i no les coses imaginades, que poden ser producte dels somnis. Descartes arriba a la conclusió que no pot tenir coneixement d'ell mateix, del jo, per mitja de la imaginació i que s'ha d'allunyar d'aquesta manera de concebre i ha d'utilitzar la raó. (Tot i que que, ben clarament, no és una resposta "perfecta", rebria una puntuació de 2.)
- En aquest fragment de "Meditacions metafísiques II" de Descartes ell mateix ens comenta la seva certesa que el jo existeix degut a que pensa ("cogito ergo sum"). No creu que la seva identitat estigui en el seu cos, ens parla de dualisme entre l'ànima i el cos. Diu que només ens podem refiar de la raó i hem de dubtar de tot el que prové dels sentits, llavors es pregunta si ell mateix és alguna cosa. Reconeix la seva existència com a cosa pensant, però vol saber què és aquest "jo", aquesta substancia pensant. Podria imaginar, però ha de dubtar de tot allò que sigui cuestionable i ha de dubtar de la imaginació i de les coses corpòrias. (Aquesta rebria només 1 punt. Comentari: Aprovat MOLT just, clarament un cas límit de pregunta aprovada. Diu coses que no són al text, s'expressa de forma decicient, i no esmenta la tesi principal (idea (iii) en les pautes); l'aprovat li ve de que sí que identifica la primera idea i (molt) parcialment la segona.)
- En aquest text de Descartes ens parla de les tres substàncies, en especial de la substància del jo pensant, de la qual en el primer paragraf ens parla d'allò que està separat del cos, és a dir, el jo pensant. En la segona part del text ens comença fent referències a la primera veritat indubtable: cogito ergo sum. També ens parla de que els somnis no entrayen coneixement i tampoc la imaginació. En l'última part ens parla sobre el seu dubte metódic del somni i la vetlla. (Aquesta resposta només rebria 0,5 punts. Reconeix diferents nocions cartesianes en el text, però les va esmentant sense lligam i sense identificar allò que és important en el text.)
A: En aquest text se'ns presenta el pensament de Descartes sobre el "jo pensant" i ha arribat a la conclusió que existeix perquè és una cosa que pensa i vol buscar en la imaginació si no és alguna cosa més. Diu que aquest "jo" no és el cos i que existeix independentment de les coses, les quals encara no sap si existeixen o no. Per ell imaginar és contemplar la imatge d"una cosa corpòria, i per tant no és contemplar el "jo", i només podem saber que el "jo" existeix i no les coses imaginades, que poden ser producte dels somnis. Descartes arriba a la conclusió que no pot tenir coneixement d'ell mateix, del jo, per mitja de la imaginació i que s'ha d'allunyar d'aquesta manera de concebre i ha d'utilitzar la raó.

Q: Quines són les idees del text?

Sóc, doncs, una cosa de veritat, i que existeix de veritat; però, quina cosa? Ja ho he dit: una cosa que pensa. I què més? Miraré de buscar més intensament en la imaginació per a esbrinar si no sóc alguna cosa més. Certament, no sóc aquesta combinació de membres que anomenem cos humà [...] perquè ja he suposat que [...] això no era res; i, tanmateix, sense canviar aquesta suposició m'adono que no deixo d'estar segur que jo sóc alguna cosa.[...] Sé que jo existeixo, i vull saber què és aquest «jo» que sé que existeix. És clar que la concepció de mi mateix a la qual he arribat no depèn de les coses que encara no sé si existeixen i, per consegüent, encara amb més motiu no depèn de cap de les coses que la meva imaginació es figura. I els mateixos termes «figurar-se» i «imaginar» m'adverteixen el meu error: en efecte, estaria inventant si imaginés ser alguna cosa, perquè imaginar és contemplar la figura o la imatge d'una cosa corpòria. Ara bé: sé del cert que jo existeixo i sé també que totes les imatges (i, en general, totes les coses que es refereixen a la naturalesa dels cossos) potser són només somnis o quimeres. En conseqüència, veig clarament que és tan absurd dir «usaré la meva imaginació per a conèixer més distintament què sóc» com ho seria dir «ara estic despert i percebo una cosa real i vertadera, però com que no la percebo encara prou nítidament, m'adormiré per tal que els meus somnis me la presentin amb més veritat i evidència». Així doncs, sé amb certesa que res del que puc comprendre per mitjà de la imaginació no pertany al coneixement que tinc de mi mateix, i que cal que allunyi el meu esperit d'aquesta manera de concebre, per tal que ell mateix pugui conèixer distintament la seva pròpia naturalesa. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)
- En aquest punt de les Meditacions, Descartes ha arribat a que sap que ell existeix, que és una cosa que pensa i que no és una cosa corpòria. (Bé)
- La imaginació permet imaginar només allò que és corpori. (Bé)
- Per tant la imaginació no ens permet saber res sobre quina és la naturalesa del "jo" . (Bé)
A: En aquest punt de les Meditacions, Descartes ha arribat a que sap que ell existeix, que és una cosa que pensa i que no és una cosa corpòria.; La imaginació permet imaginar només allò que és corpori.; Per tant la imaginació no ens permet saber res sobre quina és la naturalesa del "jo" .

Q: De què hauria de parlar a la pregunta 3: Per què afirma Descartes que «el que cal remarcar amb força és que la percepció del tros de cera no és en absolut una visió, ni un tacte, ni una imaginació [], sinó una inspecció de l'esperit»? (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Descartes que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Què és, doncs, allò que coneixíem amb tanta distinció en aquell tros de cera? Certament, no pot ser res del que he notat mitjançant els sentits, ja que totes les coses percebudes pel gust, l'olfacte, la vista, el tacte o l'oïda han canviat i, malgrat tot, continua havent-hi la mateixa cera. Potser és el que ara penso, això és: que la cera no era ni aquesta dolçor de mel, ni aquesta agradable olor de flors, ni aquesta blancor, ni aquesta figura, ni aquest so, sinó tan sols un cos que poc abans se'm manifestava sota aquestes formes i, ara, sota unes altres. Però, què és, parlant amb precisió, el que jo imagino quan la concebo d'aquesta manera? Considerem-ho atentament i, apartant totes les coses que no pertanyen a la cera, vegem què en resta. Certament, només alguna cosa extensa, flexible i mutable. [...] Però, què és aquest tros de cera que només pot ser comprès per l'enteniment o per l'esperit? Sens dubte, és el mateix que veig, que toco, que imagino; en fi, és el mateix que conec des del començament. Ara bé, el que cal remarcar amb força és que la percepció del tros de cera no és en absolut una visió, ni un tacte, ni una imaginació (i noho ha estat mai, tot i que abans ho semblés), sinó una inspecció de l'esperit []. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)
- Justificació que els sentits no són una font fiable de coneixement. (Bé)
- Claredat i distinció com a marques del coneixement. (Bé. El criteri de certesa.)
- Concepció de Descartes de la raó com a font última de justificació del coneixement. La raó és també la font última de la justificació del seu coneixement del tros de cera. (Bé, de la posició racionalista de Descartes.)
- Del dubte metòdic com a comprovació del mètode (No és el tema central de la pregunta.)
- De la substància: de l'estructura de la realitat (El text no en parla i la pregunta no s'hi refereix.)
- Del dualisme cos ànima. (El text no en parla i la pregunta no s'hi refereix.)
A: Justificació que els sentits no són una font fiable de coneixement.; Claredat i distinció com a marques del coneixement.; Concepció de Descartes de la raó com a font última de justificació del coneixement. La raó és també la font última de la justificació del seu coneixement del tros de cera.

Q: Quines són les idees del text?

Què és, doncs, allò que coneixíem amb tanta distinció en aquell tros de cera? Certament, no pot ser res del que he notat mitjançant els sentits, ja que totes les coses percebudes pel gust, l'olfacte, la vista, el tacte o l'oïda han canviat i, malgrat tot, continua havent-hi la mateixa cera. Potser és el que ara penso, això és: que la cera no era ni aquesta dolçor de mel, ni aquesta agradable olor de flors, ni aquesta blancor, ni aquesta figura, ni aquest so, sinó tan sols un cos que poc abans se'm manifestava sota aquestes formes i, ara, sota unes altres. Però, què és, parlant amb precisió, el que jo imagino quan la concebo d'aquesta manera? Considerem-ho atentament i, apartant totes les coses que no pertanyen a la cera, vegem què en resta. Certament, només alguna cosa extensa, flexible i mutable. [...] Però, què és aquest tros de cera que només pot ser comprès per l'enteniment o per l'esperit? Sens dubte, és el mateix que veig, que toco, que imagino; en fi, és el mateix que conec des del començament. Ara bé, el que cal remarcar amb força és que la percepció del tros de cera no és en absolut una visió, ni un tacte, ni una imaginació (i no ho ha estat mai, tot i que abans ho semblés), sinó una inspecció de l'esperit []. (René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II)
- Els sentits no ens permeten conèixer la naturalesa d'un tros de cera, car allò que ens indiquen els sentits canvia. (Bé)
- Coneixem què és el tros de cera només per l'enteniment, no per mitjà dels sentits o la imaginació. (Bé)
- Coneixem que existeix el tres de cera amb els sentits. (El text no ho diu)
- Amb la percepció conec que el tros de cera és un cos extens. (No, més aviat es coneix amb la raó.)
- Amb l'enteniment conec les qualitats dels tros de cera: olor, gust, duresa, etc. (Es coneixen amb els sentits, però són qualitats canviants.)
A: Els sentits no ens permeten conèixer la naturalesa d'un tros de cera, car allò que ens indiquen els sentits canvia.; Coneixem què és el tros de cera només per l'enteniment, no per mitjà dels sentits o la imaginació.

Q: Quines afirmacions són certes?
- La revolució científica constitueixen una sèrie de canvis en la concepció de l'univers i de fer ciència que donen lloc a la ciència moderna. Aquesta revolució comença amb una revolució en els conceptes de la física. (No. S'inicia amb una revolució en astronomia, amb Copèrnic.)
- La revolució científica representa un canvi també en la concepció de l'ésser humà i del món. (Bé)
- La revolució científica representa la destrucció definitiva del model aristotèlic del món i de la seva física. (Bé)
- La nova concepció del món passa a ser mecanicista, enlloc d'organicista. (Bé)
- L'univers deixa de ser finit i esfèrit i es passa a un model d'un univers obert. (Bé)
- El model organicista i el model mecanicista comparteixen que l'univers és matematitzable o quantificable. (No, aquesta és una idea nova del model mecanicista.)
- El model mecanicista ja no es pregunta per les causes finals, sinó només per les causes eficients. (Bé)
- Amb el model mecanicista es trenca la unificació de l'astronomia i la física del model organicista. (No, al revés. El model mecanicista aconsegueix la unificació donant lloc a la cosmologia quan desfà la distinció entre món sublunar i món supralunar.)
- Es pot afirmar que amb Copèrnic i la revolució científica es proposa una altra manera d'interpretar el món: enlloc d'adaptar les teories a les observaciuons i als principis racionals i religiosos, l'experimentació ha de servir per confirmar o desmentir les teories proposades. (Bé)
A: La revolució científica representa un canvi també en la concepció de l'ésser humà i del món.; La revolució científica representa la destrucció definitiva del model aristotèlic del món i de la seva física.; La nova concepció del món passa a ser mecanicista, enlloc d'organicista.; L'univers deixa de ser finit i esfèrit i es passa a un model d'un univers obert.; El model mecanicista ja no es pregunta per les causes finals, sinó només per les causes eficients.; Es pot afirmar que amb Copèrnic i la revolució científica es proposa una altra manera d'interpretar el món: enlloc d'adaptar les teories a les observaciuons i als principis racionals i religiosos, l'experimentació ha de servir per confirmar o desmentir les teories proposades.

Q: Quines afirmacions són certes?
- El Renaixement representa una regeració del gust artístic i dels ideals de l'antiguitat medieval. (No, més aviat de l'antiguitat clàssica.)
- Al Renaixement els diferents pensadors renuncien als valors medievals que s'interessen pel sentit i el valor de l'home i d'allò humà, prenent-ho com a punt de partida dels seus plantejaments. (No, al revés. Aquesta és la idea central de l'Humanisme que és el principal agent del Renaixement. El nou concepte de «home» dels humanistes està més d'acord amb els nous ideals cívicohumans de l'aristocràcia comercial en l'ambient dels quals neix, i s'allunya dels models eclesiàstics i nobles o cavallerescos de «home» i del model medieval de món, i pretén inspirar-se en l'antiguitat clàssica. Aquest humanisme renaixentista recorda i renova els antics ideals clàssics de cultura de l'antiga humanitas romana o de la paideia grega.)
- Una de les tradicions filosòfiques del Renaixement és la màgico-naturalista. Considera que a través del coneixement de l'alquímia, la màgia i la religió és pot dominar la natura. Incorporen idees de Plató al seu pensament. (Bé.)
- Un dels representants de la tradició màgico-naturalista és Fracastoro. (Bé. També Paracels.)
- El platonisme del Renaixement és més un neoplatonisme representat per Nicolau de Cusa o Pico della Mirandola (Bé)
- L'aristotelisme, representat per Pomponazzi, prefereix acudir a l'autoritat d'Aristòtil a l'hora de formular les seves teories que refiar-se de l'experiència. (No, prefereixen l'experiència, contràriament als escolàstics com Tomàs d'Aquino.)
- Al Renaixement no hi trobem les filosofies hel·lenístiques de l'època romana. (No, al revés. Hi trobem tant l'epicureisme amb Llorenç Valla, l'estoïcisme amb Just Lipsio i l'escepticisme amb Michel de Montaigne.)
- Un dels principals naturalistes fou Giordano Bruno el qual defensà la infinitud de l'univers i l'identificà amb la natura. Li va valdre ser cremat a la foguera. (Bé)
- Nicolau Maquiavel és considerat el fundador del pensament polític modern, ja que va ser el primer a donar a conèixer la realitat social i política tal com és, i no tal com hauria de ser en funció de prèvies consideracions morals (Bé)
- Maquiavel considera que el príncep (el governant), per dominar els súbdits i cohesionar la societat, és qui ha d'imposar l'ordre, a través de la coacció i la força, si és necessari. La característica principal del príncep és la virtù, és a dir, la seva capacitat d'intervenció política, la força i l'astúcia ben allunyades de la humilitat i de la resignació, per mantenir-se al cap del poder (Bé)
A: Una de les tradicions filosòfiques del Renaixement és la màgico-naturalista. Considera que a través del coneixement de l'alquímia, la màgia i la religió és pot dominar la natura. Incorporen idees de Plató al seu pensament.; Un dels representants de la tradició màgico-naturalista és Fracastoro.; El platonisme del Renaixement és més un neoplatonisme representat per Nicolau de Cusa o Pico della Mirandola; Un dels principals naturalistes fou Giordano Bruno el qual defensà la infinitud de l'univers i l'identificà amb la natura. Li va valdre ser cremat a la foguera.; Nicolau Maquiavel és considerat el fundador del pensament polític modern, ja que va ser el primer a donar a conèixer la realitat social i política tal com és, i no tal com hauria de ser en funció de prèvies consideracions morals; Maquiavel considera que el príncep (el governant), per dominar els súbdits i cohesionar la societat, és qui ha d'imposar l'ordre, a través de la coacció i la força, si és necessari. La característica principal del príncep és la virtù, és a dir, la seva capacitat d'intervenció política, la força i l'astúcia ben allunyades de la humilitat i de la resignació, per mantenir-se al cap del poder

Q: Sobre el pensament medieval: Quines afirmacions són encertades?
- Per Agustí d'Hipona la fórmula "Crec per comprendre" supedita la raó a la fe, en el sentit que la fe il·lumina la recerca racional o filosòfica. (Bé)
- Anselm de Canterbury considera que, com Tertul·lià, la raó no és necessària per a la veritat. (No, per Anselm, la raó pot ajudar a reforçar la fe, per exemple, demostrant racionalment l'existència de Déu.)
- La doctrina de la doble veritat d'Averrois representa un intent de separar la fe i la raó i donar autonomia a la filosofia i a la ciència. (Bé)
- Per Tomàs d'Aquino, la raó no pot contradir la creença religiosa. (Bé.)
- Guillem d'Ockham denuncia els intents de separar la fe i la raó i proclamar llur independència. (No, més aviat al contrari.)
- Agustí d'Hipona propugna una mena d'intuïció interior com a font del saber. Per això adopta una posició empirista. (No, més aviat racionalista.)
- Tomàs d'Aquino, com a bon aristotèlic, considera que el coneixement s'obté a partir de l'experiència, i de la capacitat de separar-ne allò universal. (Bé)
- Ockham estableix un principi que més tard aplicarà Copèrnic a la seva proposta heliocèntrica: el principi de parsimònia. (Bé, es tracta de la navalla d'Ockham.)
A: Per Agustí d'Hipona la fórmula "Crec per comprendre" supedita la raó a la fe, en el sentit que la fe il·lumina la recerca racional o filosòfica.; La doctrina de la doble veritat d'Averrois representa un intent de separar la fe i la raó i donar autonomia a la filosofia i a la ciència.; Per Tomàs d'Aquino, la raó no pot contradir la creença religiosa.; Tomàs d'Aquino, com a bon aristotèlic, considera que el coneixement s'obté a partir de l'experiència, i de la capacitat de separar-ne allò universal.; Ockham estableix un principi que més tard aplicarà Copèrnic a la seva proposta heliocèntrica: el principi de parsimònia.

Q: Sobre el Cristianisme: Quines afirmacions són encertades?
- En el Cristianisme, Déu és concebut com un Pare. Per això, els humans hem estat creats a imatge i semblança seva. Per tant, tots és humans som iguals i germans. (Bé)
- L'ésser humà en el cristianisme és un compost de cos i ànima. El cos és creat per Déu (la matèria) i l'ànima també creada per Déu, immortal i immaterial. Aquesta concesció dualista és la mateixa que la de Plató (No. per Plató l'ànima és eterna igual que les idees.)
- La vida humana, pel cristianisme, és única i definitiva. En canvi, pels grecs, no. Aquestes visions de la vida són l'arrel de la concepció del temps i de la història: lineal en el cristianisme, i cíclica en els grecs. (Bé)
- Una diferència destacable en l'ontologia dels grecs i del cristianisme es troba en la visió del món: pels primers, el món és etern, necessari, sense principi ni fi. En canvi, epl cristianisme, el món és creat i, per tant, finit i contingent. (Bé)
- En el cristianisme es parla, com en la filosofia platònica, d'immortalitat de l'ànima. (No es parla d'immortalitat de l'ànima, idea platònica, sinó de resurrecció de la carn, de la totalitat de la persona. La dicotomia ànima i cos, totalment platònica, no queda establerta en el Credo, és més platònica que bíblica.)
- Els Pares de l'Església són els encarregats de l'elaboració doctrinal del cristianisme. Agustí d'Hipona i els altres es basaren, principalment en Plató. A partir del segle XII, amb l'Escolàstica, els filòsofs es basaren en Aristòtil. (Bé.)
- L'Escolàstica es refereix al període inicial del pensament cristià que va del segle III al segle XI. (No, A aquest període se l'anomena Patrística.)
- L'Escolàstica es refereix al pensament que va néixer a les escoles palatines, conventuals i catedralícies, entre els segles XI a XIV. (Bé)
- Anselm de Canterbury és un filòsof de l'Escolàstica tardana. (No, més aviat de l'Escolàstica primera.)
- Guillem d'Ockham cal situar-lo a l'Escolàstica tardana (s. XIV) i és un dels opositors més importants a les tesis de Tomàs d'Aquino. (Bé)
A: En el Cristianisme, Déu és concebut com un Pare. Per això, els humans hem estat creats a imatge i semblança seva. Per tant, tots és humans som iguals i germans.; La vida humana, pel cristianisme, és única i definitiva. En canvi, pels grecs, no. Aquestes visions de la vida són l'arrel de la concepció del temps i de la història: lineal en el cristianisme, i cíclica en els grecs.; Una diferència destacable en l'ontologia dels grecs i del cristianisme es troba en la visió del món: pels primers, el món és etern, necessari, sense principi ni fi. En canvi, epl cristianisme, el món és creat i, per tant, finit i contingent.; Els Pares de l'Església són els encarregats de l'elaboració doctrinal del cristianisme. Agustí d'Hipona i els altres es basaren, principalment en Plató. A partir del segle XII, amb l'Escolàstica, els filòsofs es basaren en Aristòtil.; L'Escolàstica es refereix al pensament que va néixer a les escoles palatines, conventuals i catedralícies, entre els segles XI a XIV.; Guillem d'Ockham cal situar-lo a l'Escolàstica tardana (s. XIV) i és un dels opositors més importants a les tesis de Tomàs d'Aquino.

Q: Sobre el Cristianisme: Quines afirmacions són encertades?
- El cristianisme és una religió que, partint d'una doctrina revelada i recollida en uns llibres sagrats, la Bíblia, anuncia i proclama unes veritats sobre el món, l'home, el bé i el mal que són objecte de creença i pauta d'acció. En aquest sentit, també és una filosofia. (No. La filosofia, altrament, no parteix de cap mena de veritat prèvia i aspira, amb la sola força de la raó, a assolir sabers sobre l'home i el seu comportament en el món.)
- La tensió fe i raó de l'edat medival té a veure amb la relació entre la religió i la filosofia; és a dir, sobre el valor de veritat que té cada una. (Bé)
- Els primers pensadors cristians (els pares de l'Església) coincidien amb Plató en què les creences religioses s'imposen per damunt dels sabers profans. (No, Plató, quatre-cents anys abans de Crist, afirma que un saber és una creença justificada i veritable; des de la seva perspectiva, les creences estan per sota dels sabers.)
- Des del primers segles del cristianisme, els pensadors cristians, a l'hora d'estendre arreu i de fer més comprensible el missatge evangèlic, van recórrer a la filosofia. D'aquesta manera, el pensament cristià, que tractava qüestions que ja havien preocupat als filòsofs, rebé una profunda influència d'una determinada filosofia, la de Plató. (Bé)
- Com en el pensament de Plató, els filòsofs cristians van elaborar una visió del món o cosmologia, la creença fonamental de la qual és que Déu ha creat el món i en té cura. Com en la filosofia de Plató, van elaborar una visió de l'home o antropologia, una idea bàsica de la qual és que l'ésser humà ocupa un lloc privilegiat a l'univers per fet d'haver estat creat a imatge de Déu: es considerat fill de Déu. (Bé)
- En el cristianisme, el tema central és la salvació de l'home, que és el que dónal sentit de la vida . Aconseguir-ho està en mans de l'home quan actua segons la seva naturalesa, la seva raó. (No. En Plató la purificació depèn de l'home. En el Cristianisme, en canvi, la salvació no depèn de les forces naturals de l'home, sinó de la gràcia divina.)
- En el cristianisme, la veritat és la Paraula de Déu. Per això, només es pot aconseguir a través de la fe. Aquesta convicció provoca una separació radical entre el món natural (la Terra) i el món diví (el cel). Es tracta d'una visió dualista com la de Plató. (Sí, però només s'assembla en el dualisme ontològic.)
- El Déu cristià és un Déu personal i immaterial (esperit). Aquesta visió representa fer un pas que no van fer Plató o Aristòtil amb la idea del Bé o el Motor immòbil, respectivament. (Bé.)
- Les visions de Déu de Plató i Aristòtil s'assemblen a la visió del Déu cristià en que són creadors. (No. El creacionisme és una visió només cristiana.)
- El Déu cristià és un Déu provident en el sentit que ordena el món i el conserva segons criteris desconeguts per l'ésser humà. Els grecs en tenien una idea semblant; per exemple, per Plató, el Bé ordena la realitat. (No, no s'ha d'entendre en el mateix sentit. En el cristianisme Déu decideix, té voluntat. En canvi, Plató es refereix, més aviat, a un ordre natural.)
A: La tensió fe i raó de l'edat medival té a veure amb la relació entre la religió i la filosofia; és a dir, sobre el valor de veritat que té cada una.; Des del primers segles del cristianisme, els pensadors cristians, a l'hora d'estendre arreu i de fer més comprensible el missatge evangèlic, van recórrer a la filosofia. D'aquesta manera, el pensament cristià, que tractava qüestions que ja havien preocupat als filòsofs, rebé una profunda influència d'una determinada filosofia, la de Plató.; Com en el pensament de Plató, els filòsofs cristians van elaborar una visió del món o cosmologia, la creença fonamental de la qual és que Déu ha creat el món i en té cura. Com en la filosofia de Plató, van elaborar una visió de l'home o antropologia, una idea bàsica de la qual és que l'ésser humà ocupa un lloc privilegiat a l'univers per fet d'haver estat creat a imatge de Déu: es considerat fill de Déu.; En el cristianisme, la veritat és la Paraula de Déu. Per això, només es pot aconseguir a través de la fe. Aquesta convicció provoca una separació radical entre el món natural (la Terra) i el món diví (el cel). Es tracta d'una visió dualista com la de Plató.; El Déu cristià és un Déu personal i immaterial (esperit). Aquesta visió representa fer un pas que no van fer Plató o Aristòtil amb la idea del Bé o el Motor immòbil, respectivament.

Q: Llegeix aquest text i assenyala quines idees hi apareixen:
Arquimedes, per moure la terra del seu lloc, només demanava un punt que fos ferm i immòbil: així jo també podré concebre grans esperances si sóc prou afortunat per a trobar només una cosa que sigui certa i indubtable. Suposo, doncs, que totes les coses que veig són falses. Estic convençut que mai no ha existit res de tot el que la meva memòria plena d'enganys em presenta. Penso que estic mancat de sentits. Crec que el cos, la figura, l'extensió, el moviment i el lloc no són altra cosa que ficcions del meu esperit. Què podré considerar, doncs, com a veritable? Potser, només, que al món no hi ha res de cert. Però, ¿què sé jo si no hi haurà alguna altra cosa diferent de les que acabo de considerar incertes, de la qual no es pugui tenir el més mínim dubte? ¿No pot ser que hi hagi algun Déu, o algun altre poder, que posi aquests pensaments en el meu esperit? Això no és necessari, perquè potser jo sóc capaç de produir-los per mi mateix. I jo, almenys, ¿no sóc alguna cosa? Però, ja he negat que tingués sentits i cos; dubto tanmateix, ¿i què en resulta d'això? ¿Sóc tan dependent del cos i dels sentits que sense ells no podria ser? Però, m'he convençut que no hi havia res de res en el món: ni cel, ni terra, ni esperits, ni cossos; ¿no estic, doncs, convençut que jo tampoc no existeixo? De cap manera; si jo estic convençut d'alguna cosa o si jo simplement penso alguna cosa, aleshores indubtablement jo sóc [...]. Després de pensar-ho bé i examinar-ho tot amb molt de compte, finalment cal concloure i donar per cert que aquesta proposició: «jo sóc, jo existeixo», és necessàriament vertadera, cada vegada que la pronuncio o la concebo en el meu esperit.
René DESCARTES. Meditacions metafísiques, II
- Descartes busca una primera veritat completament certa a partir de la qual poder fonamentar el coneixement (Bé)
- Per fonamentar el coneixement decideix dubtar de tot allò que sigui dubtós. (Bé)
- Dubta de Déu i de la pròpia existència. (Bé)
- Troba una veritat indubtable: ell existeix, perquè per dubtar i per pensar sobre tot això, ell ha d'existir. (Bé)
- En el fragment, Descartes planteja l'objectiu de trobar una idea o principi vertader. Per a trobar-lo, decideix dubtar de tot. Però, del fet de dubtar en sorgeix la veritat indubtable del cogito. (Bé. Aquesta és l'estructura del fragment.)
- Descartes conclou que ell no existeix perquè la seva existència està lligada al cos. (En realitat no conclou això. Ell existeix perquè pensa i pot existir sense cos.)
- Descartes es presenta com un escèptic igual que Arquímedes. I conclou que tot és un engany de l'esperit o de la ment. (No, al contrari.)
- Descartes nega l'existència de Déu. És un defensor de l'ateisme. (No. Dubtar no impedeix creure.)
A: Descartes busca una primera veritat completament certa a partir de la qual poder fonamentar el coneixement; Per fonamentar el coneixement decideix dubtar de tot allò que sigui dubtós.; Dubta de Déu i de la pròpia existència.; Troba una veritat indubtable: ell existeix, perquè per dubtar i per pensar sobre tot això, ell ha d'existir.; En el fragment, Descartes planteja l'objectiu de trobar una idea o principi vertader. Per a trobar-lo, decideix dubtar de tot. Però, del fet de dubtar en sorgeix la veritat indubtable del cogito.