Title: Per defecte
Course: Filosofia: 3r trimestre

La categoria per defecte per a les preguntes.

Feedback shared by this category's questions, if right: La teva resposta és correcta.
Feedback shared by this category's questions, if partly right: La teva resposta és parcialment correcta.
Feedback shared by this category's questions, if wrong: La teva resposta és incorrecta.

Q: L'etern retorn és una oportunitat per escapar del nihilisme i enfrontar-nos a la vida amb una actitud creadora i afirmativa.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: La moral occidental:

Tria les opcions correctes:
- és una barreja de platonisme i cristianisme.
- potencia la nostra força vital.
- afavoreix l'egoisme dels homes.
- és el fruit del triomf de la moral dels esclaus sobre la moral dels senyors.
- té en el sentiment de "culpa" una de les seves millors armes.
- ha de ser destruïda.
A: és una barreja de platonisme i cristianisme.; és el fruit del triomf de la moral dels esclaus sobre la moral dels senyors.; té en el sentiment de "culpa" una de les seves millors armes.; ha de ser destruïda.
If right: La resposta és correcta.
If partly right: La resposta és parcialment correcta.
If wrong: La resposta és incorrecta.

Inventa un exemple original de decisió personal (diferent als que exposa Kant o als d'altres alumnes) que compleixi els requisits plantejats per Kant en aquests textos per rebre el calificatiu d'"acció moral". Tingues en compte que hi ha accions que poden semblar morals però no tenen perquè ser-ho degut a diverses raons.

Q: Llegeix el quart paràgraf de la secció Bona voluntat i deure (pàg. 299-300) i tria les opcions correctes.
- Ajudar els altres no sempre té un valor moral.
- La recerca d'honorabilitat pot ser una motivació per ser generós amb les altres persones, i això li treuria valor moral a la decisió.
- És igual d'admirable que sigui altruista una persona que és de caràcter generós que una persona que és més aviat esquerpa i egoista.
- Les accions morals s'han de fer per deure, i no pas per inclinació.
A: Ajudar els altres no sempre té un valor moral.; La recerca d'honorabilitat pot ser una motivació per ser generós amb les altres persones, i això li treuria valor moral a la decisió.; Les accions morals s'han de fer per deure, i no pas per inclinació.
If right: La resposta és correcta.
If partly right: La resposta és parcialment correcta.
If wrong: La resposta és incorrecta.

Q: Llegeix el tercer paràgraf de la secció Bona voluntat i deure (pàg. 298-9) i digues si és vertader o fals:

En qualsevol tipus d'estat d'ànim, en la desesperació o en l'alegria, el fet de no suïcidar-se constitutiex una acció moral.
- Vertader (No, quan la vida és plaent i no et suïcides actues per inclinació i conforme al deure, no pas per deure.)
- Fals
A: Fals

Q: Llegeix el tercer paràgraf de la secció Bona voluntat i deure (pàg. 298-9) i tria les opcions correctes.
- j
- k
A: j
If right: La resposta és correcta.
If partly right: La resposta és parcialment correcta.
If wrong: La resposta és incorrecta.

Q: Llegeix el segon paràgraf de la secció Bona voluntat i deure (pàg. 297-8) i tria les opcions correctes:
- Totes les accions que es fan conforme al deure són moralment bones i es fan per bona voluntat.
- Les decisions que es fan per deure busquen un benefici subjectiu.
- El botiguer que no apuja els preus als clients inexperts actua conforme al deure.
- El botiguer que no apuja els preus als clients inexperts actua per interès propi i, per tant, no tenim garanties que es deixi guiar per la bona voluntat.
A: El botiguer que no apuja els preus als clients inexperts actua conforme al deure.; El botiguer que no apuja els preus als clients inexperts actua per interès propi i, per tant, no tenim garanties que es deixi guiar per la bona voluntat.
If right: La resposta és correcta.
If partly right: La resposta és parcialment correcta.
If wrong: La resposta és incorrecta.

Q: Llegeix el primer paràgraf de la secció Bona voluntat i deure (pàg. 297) i tria les opcions correctes:
- Necessitem aprendre la bona voluntat a través de l'experiència i l'ensenyament que rebem d'altres persones.
- El concepte de deure és equivalent al de la bona voluntat.
- La bona voluntat sorgeix de la pròpia raó humana, sense necessitat que ens l'ensenyin.
- El concepte de deure està relacionat amb la bona voluntat, però no és el mateix.
A: La bona voluntat sorgeix de la pròpia raó humana, sense necessitat que ens l'ensenyin.; El concepte de deure està relacionat amb la bona voluntat, però no és el mateix.
If right: La resposta és correcta.
If partly right: La resposta és parcialment correcta.
If wrong: La resposta és incorrecta.

Compara la noció de moralitat (conducta moral) de Mill amb la noció de moralitat de Kant. Fixa't que no es demana per les característiques de l'ètica de Mill i Kant, sinó del que consideren que és una conducta moral.

5. Explica si està d’acord o en desacord amb la següent afirmació: “No hi ha excuses: si algú actua malament, ell n’és totalment responsable, perquè la seva voluntat és lliure.” Per exemple, en el següent cas: <<Darrerament, en Bernat, la parella de la Rigoberta, passa molt més temps amb la Josefina que amb ella. La Rigoberta sospita que hi ha alguna cosa entre ells dos i li pregunta al Bernat: Hi ha alguna cosa entre vosaltres dos? En Bernat estima la Rigoberta i sap que l’afer amb la Josefina és passatger, que, a més, està casada amb dos fills. Al final, després de pensar uns segons li respon: I és clar que no, estimada! Seguidament li fa un petó. Ha fet bé el Bernat?>>

“Algunes qualitats són fins i tot favorables a aquesta bona voluntat i poden facilitar molt la seva obra. Però, malgrat això, no tenen cap valor intrínsec absolut, sinó que continuen pressuposant una bona voluntat. Això limita l’alta estima que, d’altra banda, es té per elles amb raó i no permet de considerar-les com a absolutament bones. La moderació en els afectes i en les passions, l’autodomini i la reflexió sòbria, no solament són qualitats bones des de molts punts de vista, sinó que semblen constituir fins i tot una part del valor interior de la persona. Tanmateix, manca molt en aquest punt per a poder considerar-les com a bones sense cap restricció (encara que hagin estat lloades absolutament pels antics). Sense el fonament d’una bona voluntat, en efecte, poden esdevenir summament dolentes: la sang freda d’un malvat no solament el fa molt més perillós, sinó que el fa també immediatament als nostres ulls més detestable encara del que ens hauria semblat sense això.” ((KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

3. Expliqueu el sentit i la justificació, segons Kant, de la frase següent: “Sense el fonament d’una bona voluntat, en efecte, (determinades qualitats) poden esdevenir summament dolentes.”

“Algunes qualitats són fins i tot favorables a aquesta bona voluntat i poden facilitar molt la seva obra. Però, malgrat això, no tenen cap valor intrínsec absolut, sinó que continuen pressuposant una bona voluntat. Això limita l’alta estima que, d’altra banda, es té per elles amb raó i no permet de considerar-les com a absolutament bones. La moderació en els afectes i en les passions, l’autodomini i la reflexió sòbria, no solament són qualitats bones des de molts punts de vista, sinó que semblen constituir fins i tot una part del valor interior de la persona. Tanmateix, manca molt en aquest punt per a poder considerar-les com a bones sense cap restricció (encara que hagin estat lloades absolutament pels antics). Sense el fonament d’una bona voluntat, en efecte, poden esdevenir summament dolentes: la sang freda d’un malvat no solament el fa molt més perillós, sinó que el fa també immediatament als nostres ulls més detestable encara del que ens hauria semblat sense això.” ((KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

2.     Expliqueu breument (5-15 paraules) el significat que tenen en el text les següents expressions:

Valor instrínsec absolut

Absolutament bones

“Algunes qualitats són fins i tot favorables a aquesta bona voluntat i poden facilitar molt la seva obra. Però, malgrat això, no tenen cap valor intrínsec absolut, sinó que continuen pressuposant una bona voluntat. Això limita l’alta estima que, d’altra banda, es té per elles amb raó i no permet de considerar-les com a absolutament bones. La moderació en els afectes i en les passions, l’autodomini i la reflexió sòbria, no solament són qualitats bones des de molts punts de vista, sinó que semblen constituir fins i tot una part del valor interior de la persona. Tanmateix, manca molt en aquest punt per a poder considerar-les com a bones sense cap restricció (encara que hagin estat lloades absolutament pels antics). Sense el fonament d’una bona voluntat, en efecte, poden esdevenir summament dolentes: la sang freda d’un malvat no solament el fa molt més perillós, sinó que el fa també immediatament als nostres ulls més detestable encara del que ens hauria semblat sense això.” ((KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

1.     Expliqueu breument (40-80 paraules) les idees del text i com hi apareixen relacionades.

5. Explica si està d’acord o en desacord amb la següent afirmació: “Allò que fa que una acció sigui realment bona és la intenció amb que es porta a terme, independentment del resultat.”

“Conservar la pròpia vida és un deure i, a més a més, tothom hi té una inclinació immediata. Per aquest motiu, la preocupació sovint angoixosa que en tenen la major part dels homes no té un valor intrínsec ni la seva màxima posseeix un contingut moral. Sens dubte, conserven la seva vida d’una manera conforme al deure, però no pas per deure. Al contrari, quan unes contrarietats i un rancor desesperat han llevat completament el gust per la vida, quan el dissortat, d’ànima forta, més enfellonit pel seu destí que no pas apocat o abatut, desitja la mort i, això no obstant, conserva la seva vida sense estimar-la, no pas per inclinació o per temor , sinó per deure, aleshores la seva màxima té un contingut moral.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

3. Expliqueu el sentit i la justificació, segons Kant, de la frase següent: “...quan el dissortat [...] conserva la seva vida sense estimar-la, no pas per inclinació o per temor , sinó per deure, aleshores la seva màxima té un contingut moral.”.

“Conservar la pròpia vida és un deure i, a més a més, tothom hi té una inclinació immediata. Per aquest motiu, la preocupació sovint angoixosa que en tenen la major part dels homes no té un valor intrínsec ni la seva màxima posseeix un contingut moral. Sens dubte, conserven la seva vida d’una manera conforme al deure, però no pas per deure. Al contrari, quan unes contrarietats i un rancor desesperat han llevat completament el gust per la vida, quan el dissortat, d’ànima forta, més enfellonit pel seu destí que no pas apocat o abatut, desitja la mort i, això no obstant, conserva la seva vida sense estimar-la, no pas per inclinació o per temor , sinó per deure, aleshores la seva màxima té un contingut moral.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

2.     Expliqueu breument (5-15 paraules) el significat que tenen en el text les següents expressions:

Inclinació immediata

Conforme al deure

“Conservar la pròpia vida és un deure i, a més a més, tothom hi té una inclinació immediata. Per aquest motiu, la preocupació sovint angoixosa que en tenen la major part dels homes no té un valor intrínsec ni la seva màxima posseeix un contingut moral. Sens dubte, conserven la seva vida d’una manera conforme al deure, però no pas per deure. Al contrari, quan unes contrarietats i un rancor desesperat han llevat completament el gust per la vida, quan el dissortat, d’ànima forta, més enfellonit pel seu destí que no pas apocat o abatut, desitja la mort i, això no obstant, conserva la seva vida sense estimar-la, no pas per inclinació o per temor , sinó per deure, aleshores la seva màxima té un contingut moral.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. I)

1.     Expliqueu breument (40-80 paraules) les idees del text i com hi apareixen relacionades.

5. Explica si està d’acord o en desacord amb la següent afirmació: “Actuar segons el nostre deure és sacrificar-nos pels altres, encara que això suposi perdre-hi la vida (cas d’alguns cooperants que treballen en camps de refugiats o el dels metges i infermeres que durant l’epidèmia del covid-19 treballen als hospitals).”

“Dit breument: l’home no és capaç de determinar amb completa certesa segons un principi allò que el faria veritablement feliç, perquè per a això caldria l’omnisciència. Per consegüent, per tal de ser feliç, un no pot pas actuar segons principis determinats, sinó segons consells empírics, com per exemple de la dieta, de l’estalvi, de la cortesia, de la circumspecció, etc., els quals, segons ensenya l’experiència, la majoria de les vegades promouen mitjanament el benestar. D’aquí se segueix que els imperatius de la prudència, per parlar amb precisió, no poden pas ordenar, és a dir, no poden presentar objectivament accions com a pràcticament necessàries; que aquests imperatius han de ser tinguts per consells més que per manaments de la raó; que el problema de determinar d’una manera segura i universal quina acció promourà la felicitat d’un ésser racional és enterament insoluble i que, consegüentment, no és possible en vista d’això que cap imperatiu ordeni, en el sentit més rigorós de la paraula, de fer allò que fa feliç, ja que la felicitat no és un ideal de la raó, sinó de la imaginació, un ideal que es basa simplement en motius empírics, dels quals s’esperaria endebades que poguessin determinar una acció per la qual seria assolida la totalitat d’una sèrie de conseqüències  de fet infinita.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. II)

3.      Expliqueu el sentit i la justificació, segons Kant, de la frase següent: “...els imperatius de la prudència, per parlar amb precisió, no poden pas ordenar, és a dir, no poden presentar objectivament accions com a pràcticament necessàries”.

“Dit breument: l’home no és capaç de determinar amb completa certesa segons un principi allò que el faria veritablement feliç, perquè per a això caldria l’omnisciència. Per consegüent, per tal de ser feliç, un no pot pas actuar segons principis determinats, sinó segons consells empírics, com per exemple de la dieta, de l’estalvi, de la cortesia, de la circumspecció, etc., els quals, segons ensenya l’experiència, la majoria de les vegades promouen mitjanament el benestar. D’aquí se segueix que els imperatius de la prudència, per parlar amb precisió, no poden pas ordenar, és a dir, no poden presentar objectivament accions com a pràcticament necessàries; que aquests imperatius han de ser tinguts per consells més que per manaments de la raó; que el problema de determinar d’una manera segura i universal quina acció promourà la felicitat d’un ésser racional és enterament insoluble i que, consegüentment, no és possible en vista d’això que cap imperatiu ordeni, en el sentit més rigorós de la paraula, de fer allò que fa feliç, ja que la felicitat no és un ideal de la raó, sinó de la imaginació, un ideal que es basa simplement en motius empírics, dels quals s’esperaria endebades que poguessin determinar una acció per la qual seria assolida la totalitat d’una sèrie de conseqüències  de fet infinita.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. II)

2.     Expliqueu breument (5-15 paraules) el significat que tenen en el text les següents expressions:

principis determinats

consells empírics

“Dit breument: l’home no és capaç de determinar amb completa certesa segons un principi allò que el faria veritablement feliç, perquè per a això caldria l’omnisciència. Per consegüent, per tal de ser feliç, un no pot pas actuar segons principis determinats, sinó segons consells empírics, com per exemple de la dieta, de l’estalvi, de la cortesia, de la circumspecció, etc., els quals, segons ensenya l’experiència, la majoria de les vegades promouen mitjanament el benestar. D’aquí se segueix que els imperatius de la prudència, per parlar amb precisió, no poden pas ordenar, és a dir, no poden presentar objectivament accions com a pràcticament necessàries; que aquests imperatius han de ser tinguts per consells més que per manaments de la raó; que el problema de determinar d’una manera segura i universal quina acció promourà la felicitat d’un ésser racional és enterament insoluble i que, consegüentment, no és possible en vista d’això que cap imperatiu ordeni, en el sentit més rigorós de la paraula, de fer allò que fa feliç, ja que la felicitat no és un ideal de la raó, sinó de la imaginació, un ideal que es basa simplement en motius empírics, dels quals s’esperaria endebades que poguessin determinar una acció per la qual seria assolida la totalitat d’una sèrie de conseqüències  de fet infinita.” (KANT, I. Fonamentació. Sec. II)

1.     Expliqueu breument (40-80 paraules) les idees del text i com hi apareixen relacionades.

Q: Mill considera que un dels principis de l'ètica utilitarista és el respecte a la llibertat individual concebuda com a llibertat externa (poder de fer el que un vol). I la concep com una llibertat negativa, en el sentit que depèn dels drets (lleis) reconeguts i respectats en la societat. En canvi, per a l'ètica, Kant es refereix a la llibertat interna (de pensament, de decisió...).
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Mill nega la llibertat de la voluntat. Mentre que Kant, tot i que creu que no es pot demostrar, l'afirma com a condició de possibilitat de la conducta moral. És un dels postulats de la raó pràctica.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'ètica kantiana mana, com a conducta virtuosa, tractar la humanitat i a un mateix com un fi en si mateix; Per Mill, en canvi, això només és vàlid si promou la felicitat general.
- Vertader (? Per Mill és un deure a priori el respecte a la dignitat pròpia i dels demés.)
- Fals (Ok Per Mill és un deure a priori el respecte a la dignitat pròpia i dels demés.)
A: Fals

Q: Per Mill, la virtut consisteix en complir el deure, obeir aquelles normes que promouen la major felicitat del major nombre. Per Kant, en canvi, la virtut també és el compliment del deure, però es refereix a les accions fetes amb bona voluntat, és a dir, amb la intenció d'obeir la llei moral.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Tant per Kant com per Mill, la virtut és un ingredient de la felicitat. Per Kant i per Mill qui actua amb virtut (per deure) és alhora feliç. Per això ambdós consideren que la virtut és un bé en si mateix.
- Vertader (? Per Kant la virtut no és un ingredient de la felicitat. En tot cas la virtut pot conduir-hi.)
- Fals (Ok. Per Kant la virtut no és un ingredient de la felicitat. En tot cas la virtut pot conduir-hi.)
A: Fals

Q: Per l'ètica kantiana la Felicitat és una aspiració de la qual n'hem de ser dignes de merèixer-la. Mill també pensa que la felicitat s'ha de merèixer.
- Vertader (? Per Mill tothom té dret a poder intentar ser feliç.)
- Fals (Ok. Per Mill tothom té dret a poder intentar ser feliç.)
A: Fals

Q: La felicitat per Mill és un tot concret, és a dir un conjunt de plaers que pot ser diferent segons cada individu. Per Kant la felicitat també està formada per compornents empírics (com els plaers) i, per tant, individuals.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Per l'ètica utilitarista, la Felicitat és el principi de valoració moral, perquè els individus la desitgen (és un fet). En canvi, per Kant, la Felicitat no pot ser el principi de valoració moral, perquè una acció que produeix felicitat podria no ser bona. Una norma per ser moral no pot dependre de la felicitat.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'ètica kantiana és una ètica autònoma perquè és la raó de cada individu, autònoma i independent, la que fonamenta i justifica les normes, sense necessitat de recórrer a res extern li sigui superior (Déu, la Felicitat, l'Estat...). En canvi, l'ètica utilitarista de Mill és una ètica heterònoma perquè la justificació de les normes es troba en un fonament extern a la raó de l'individu.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'Ètica kantiana és una ètica no egoista, mentre que l'ètica utilitarista, com que persegueix el plaer, és egoista.
- Vertader (?)
- Fals (Ok)
A: Fals

Q: En l'ètica utilitarista de Mill, una norma serà moral si es pot universalitzar. En canvi, per l'ètica kantiana, una norma serà moral si després de sospesar les possibilitats, s'escull la més profitosa que la majoria.
- Vertader (? Al revés.)
- Fals (Ok)
A: Fals

Q: Per Kant, per saber com s'ha d'actuar cal preguntar a la raó. Per Mill, També.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'utilitarisme de Mill és una ètica hedonista, ja que estableix que el el principi de valoració moral, la Felicitat, és el plaer i l'absència de dolor. Però, igual que Kant, estableix uns valors o deures a priori (la dignitat, el respecte a la llibertat individual, el deure del propo desenvolupament...). Ara bé, Kant estableix que el plaer no pot ser la mesura de la moralitat d'una acció, sinó només la bona voluntat, és a dir, la intenció de complir el deure.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'ètica kantiana és una ètica teleològica, perquè el valor moral d'una acció es troba en el compliment del deure independentment de les conseqüències. En canvi, l'ètica de Mill és una ètica deontològica perquè el valor moral d'una acció es troba en les bones conseqüències que produeix (la màxima felicitat).
- Vertader (? L'ètica kantiana és deontològica i l'ètica de Mill és teleològica.)
- Fals (Ok)
A: Fals

Q: L'ètica kantiana és una ètica formal, perquè no té en compte el contingut de l'acció, sinó que té en compte si la norma seguida respecta la llei moral. En canvi, l'ètica de Mill és una ètica material, perquè es fixa en el contingut de l'acció, és a dir, en les normes per aconseguir el que és bo.
- Vertader (Ok)
- Fals (?)
A: Vertader

kjhfskjfkh

Q: Nietzsche, igual que _________ és un antidemòcrata, però per raons diferents.
- Plató
- Locke
- Kant
- Sofistes
- Mill
- Marx
- Schopenhauer
A: Plató

Q: Pel que fa a la realitat, podem considerar que Nietzsche és un filòsof materialista, ja que considera que l'única realitat existent és la material, en el sentit de vida. Una visió contraposada a aquesta és la de __________ que concep la naturalesa com una màquina governada per unes lleis físiques, però admet l'existència d'una realitat espiritual.
- Descartes
- Plató
- Heràclit
- Mill
- Parmènides
- Locke
A: Descartes

Q: Podríem afirmar que Nietzsche propugna els valors aristocràtics com a valors superiors enfront dels valors plebeus, del ramat, del cristianisme. Es tracta dels valors propis dels guerrers, de la valentia, l'egoisme, l'afirmació de si mateixos, el sentiment de superioritat, contraposats als valors de l'home vulgar, al sentiment d'inferioritat. __________ també defensa els valors aristocràtics, dels "millors", que són els veritablement savis.
- Plató
- Sofistes
- Hobbes
- Schopenhauer
- Descartes
- Aristòtil
- Kant
- Locke
A: Plató

Q: Nietzsche com que concep la realitat com a pura aparença, considera que tot el que puguem dir-ne a través del llenguatge no és altra cosa que una simplificació metafòrica. Per això, quan parlem de substàncies no fem altra cosa que parlar d'imaginacions o pures il·lusions. En canvi, tot i la dificultat de conèixer-ne la naturalesa, per __________ cal suposar-ne l'existència com a suport de les experiències.
- Locke
- Descartes
- Plató
- Mill
- Descartes
- Sofistes
- Kant
A: Locke

Q: Per Nietzsche, la veritat és una convenció, és a dir, un pacte. __________ comparteix aquest punt de vista.
- Protàgores
- Heràclit
- Parmènides
- Plató
- Locke
- Descartes
- Mill
A: Protàgores

Q: La posició epistemològica de Nietzsche és el perspectivisme. Es tracta d'una visió relativista del coneixement, ja que considera que no existeix una única interpretació vertadera, sinó que hi ha diverses interpretacions igualment vertaderes obtingudes des d'uns perspectiva. Una posició filosòfica propera a aquest punt de vista és la de __________.
- Plató
- Sofistes
- Locke
- Descartes
- Mill
- Heràclit
A: Sofistes

Q: La posició nominalista de Nietzsche es pot contraposar a l'universalisme de _________.
- Plató
- Mill
- Locke
- Descartes
- Sofistes
- Ockham
A: Plató

Q: Pel que fa a l'origen del coneixement, de les idees, Nietzsche s'aproparia a les tesis de __________.
- Locke
- Descartes
- Plató
- Sòcrates
- Aristòtil
- Schopenhauer
A: Locke

Q: Per Nietzsche, el criteri a partir del qual és possible el coneixement, la moral o la justícia, és la voluntat de poder. En canvi, per ________ aquest criteri té a veure amb si una explicació, un valor moral o una llei funcionen.
- Mill
- Locke
- Plató
- Sòcrates
- Sofistes
- Descartes
A: Mill

Q: Nietzsche, contràriament a ________, considera que l'ésser humà no és igual per naturalesa.
- Locke
- Mill
- Plató
- Sòcrates
- Descartes
- Sofistes
A: Locke

Q: Nietzsche, pel que fa a l'origen de la societat, se'l pot considerar contractualista, en el sentit que qualsevol forma d'organització social sorgeix d'un pacte entre els individu que pretén abandonar l'estat de conflicte permanent. En aquest sentit, propugna un individualisme egoista de la relació individu - societat. Compartiria aquesta concepció amb __________.
- Hobbes
- Locke
- Mill
- Plató
- Marx
- Rousseau
A: Hobbes

Q: Nietzsche caracteritza la moral occidental com una moral d'esclaus oposada a la moral dels senyors. La moral d'esclaus prové del fet de sotmetre la vida a la raó, imposant valors contraris als dels nobles (la compassió, la humilitat, l'obediència, la renúncia...). Qui millor representa la seva idea de la moral de senyors és ______
- Sofistes
- Plató
- Descartes
- Locke
- Mill
- Sòcrates
A: Sofistes

Q: La moral del superhome, que situa la vida com a valor i criteri, la qual es caracteritza per la voluntat de poder, és una moral egoista. En canvi, la doctrina moral que proposa _________ comporta un clar rebuig de l'egoisme com a condició per a la felicitat.
- Mill
- Locke
- Epicur
- Plató
- Sofistes
- Descartes
A: Mill

Q: Podríem afirmar que Nietzsche i _________ comparteixen la seva denúncia de l'alienació humana: la submissió i la dependència de l'ésser humà a uns valors i a unes idees que el dominen.
- Marx
- Plató
- Mill
- Locke
- Descartes
- Sòcrates
A: Marx

Q: Per Nietzsche, llibertat significa ser guerrer, escollir, enfrontar-se amb el propi destí i acceptar-lo. És a dir, ser un Superhome. En canvi, per _________ ser lliure és tenir el poder de fer el que hom desitja per poder desenvolupar les pròpies capacitats sense que ningú ho impedeixi.
- Mill
- Plató
- Descartes
- Locke
- Marx
- Bentham
A: Mill

Q: Per Nietzsche, l'ésser humà serà lliure quan sigui capaç d'alliberar-se dels valors del ramat, quan es converteixi en creador de valors sense necessitat de justificar-se davant de ningú perquè serà ell mateix qui definirà què és el bé i què és el mal. En canvi, per ___________ l'ésser humà serà lliure quan aconsegueixi dominar els seus instints, els seus desigs, de manera que la seva raó domini sobre el seu cos.
- Plató
- Mill
- Locke
- Marx
- Descartes
- Protàgores
A: Plató

Q: Per Nietzsche, l'ésser humà és acció, és un camp de forces, és voluntat, impuls, superació, és una realitat material. La consciència, la raó, és un complement del caràcter vital de l'ésser humà. En canvi, per___________l'ésser humà és una realitat dual format per una ànima (pensament) en un cos.
- Descartes
- Plató
- Mill
- Locke
- Epicur
- Agustí d'Hipona
A: Descartes

Q: Just com els romans i els etruscs dividien en trossos el cel amb rígides línies matemàtiques i, en cadascun d’aquests espais, hi emplaçaven un déu, com en un temple, també cada poble ha desplegat damunt seu aquest cel de conceptes matemàticament dividit i entén aleshores, mogut per l’exigència de la veritat, que a cada déu conceptual només se l’ha de buscar en la seva pròpia esfera. Podríem ara certament admirar l’home com un geni poderós de la construcció, capaç d’alçar una catedral de conceptes infinitament complicada sobre fonaments inestables i, com qui diu, sobre aigua corrent: veritablement, per a construir amb consistència sobre aquests fonaments, cal que la construcció sigui com feta de tela d’aranya, tan lleugera que pugui sostenir-se sobre les aigües, tan sòlida que no es destrueixi quan bufa el vent. Com a geni constructor, l’home és molt superior a l’abella; aquesta construeix amb cera que recull de la naturalesa, ell, amb la molt més delicada matèria dels conceptes, que ha de fabricar només a partir de si mateix. En això se l’ha d’admirar molt, però certament no per la seva inclinació cap a la veritat, cap al coneixement pur de les coses. Si algú amaga una cosa darrere d’una mata, la busca un altre cop ben bé allà mateix i la troba, no es pot fer cap gran elogi d’aquest buscar i trobar: això és, però, el que passa quan es busca i es troba la «veritat» a l’interior del recinte de la raó. Si faig la definició de mamífer i llavors, després d’inspeccionar un camell, declaro: «Mira, un mamífer», amb això, certament, s’ha tret a la llum una veritat, però aquesta és de valor limitat, em sembla, és antropomòrfica de cap a peus i no conté ni un sol punt que sigui «verdader en si», real i amb validesa general, prescindint dels homes. En el fons, el que busca l’investigador amb aquests tipus de veritats no és més que la metamorfosi del món en l’home.

Friedrich Wilhelm Nietzsche. Sobre veritat i mentida en sentit extramoral

1. Explica breument les idees principals del text i com hi apareixen relacionades.

(Escull les opcions correctes)
- L'ésser humà fa grans construccions conceptuals.
- Les construccions conceptuals que fa l'ésser humà no tenen res a veure amb la veritat ni el coneixement pur.
- Els nostres conceptes no descriuen com de fet és el món en si mateix, sinó que reflecteixen el que nosaltres mateixos hi posem.
- Els fonaments dels conceptes que construeix l'éssser humà són molt estables.
- Els conceptes que construeix l'ésser humà, com el de mamífer, permeten copçar la realitat tal com és.
- En aquest text Nietzsche exposa la seva visió perspectivista del coneixement.
- En aquest text Nietzsche exposa la seva visió escèptica del coneixement.
A: L'ésser humà fa grans construccions conceptuals.; Les construccions conceptuals que fa l'ésser humà no tenen res a veure amb la veritat ni el coneixement pur.; Els nostres conceptes no descriuen com de fet és el món en si mateix, sinó que reflecteixen el que nosaltres mateixos hi posem.; En aquest text Nietzsche exposa la seva visió perspectivista del coneixement.

Q: 3.Expliqueu el sentit de la frase següent del text: «Aquest concepte de “dolent” d’origen noble i aquella idea de “pervers” sorgida de la bóta de cervesa que és l’odi insaciable […] són molt diferents, per bé que ambdós termes, “dolent” i “pervers”, es contraposin en aparença a la mateixa idea de “bo”». (En la resposta, us heu de referir als aspectes del pensament de Nietzsche que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Assenyala què hauries de tractar en el redactat d'aquesta pregunta:
- Caracterització de la moral noble i de la moral del ressentiment.
- Inversió dels valors en la moral del ressentiment.
- “pervers” i “dolent” es contraposen a conceptes de “bo” diferents, oposats.
- L'objectiu de la reflexió nietzscheana en relació a la cultura occidental i el mètode genealògic.
- Referència breu al nihilisme i a la proposta del superhome
A: Caracterització de la moral noble i de la moral del ressentiment.; Inversió dels valors en la moral del ressentiment.; “pervers” i “dolent” es contraposen a conceptes de “bo” diferents, oposats.; L'objectiu de la reflexió nietzscheana en relació a la cultura occidental i el mètode genealògic.; Referència breu al nihilisme i a la proposta del superhome

Q: "Imaginem-nos «l’enemic» tal com el concep l’home del ressentiment. En això consisteix precisament el seu acte, la seva creació: ell ha concebut «l’enemic pervers», el pervers per antonomàsia, i aquest és de fet el seu concepte fonamental, a partir del qual s’imagina com a imatge invertida i contraposada un «home bo»…, que és ell mateix! En l’home noble s’esdevé exactament el contrari: concep la idea fonamental de «bo» d’una forma prèvia i espontània, és a dir, a partir de la seva pròpia persona, i només a partir d’això es fa una idea d’allò que és «dolent». Aquest concepte de «dolent» d’origen noble i aquella idea de «pervers» sorgida de la bóta de cervesa que és l’odi insaciable —el primer concepte és una creació posterior, una cosa secundària, un color complementari, mentre que el segon concepte és quelcom d’original, el començament, l’acte veritable dins la concepció d’una moral dels esclaus— són molt diferents, per bé que ambdós termes, «dolent» i «pervers», es contraposin en aparença a la mateixa idea de «bo». Tanmateix, la idea de «bo» no és la mateixa. Basta que hom es pregunti qui és pròpiament «pervers» en el sentit de la moral del ressentiment. La resposta estricta és aquesta: precisament l’«home bo» de l’altra moral, precisament el noble […], però acolorit, interpretat i vist del revés per l’ull enverinat del ressentiment." (Friedrich NIETZSCHE. La genealogia de la moral, I)

Quines són idees del text?
- Nietzsche distingeix dues concepcions del que és “bo”: la de la moral del ressentiment i la de la moral noble.
- Per a l’home noble la categoria de “bo” és fonamental i la que s’hi contraposa, “dolent”, és una idea derivada, secundària.
- En la moral del ressentiment passa al contrari: la noció de “pervers” és la noció fonamental, i la noció de “bo” s’identifica per oposició a “pervers”.
- El que la moral del ressentiment classifica com a “pervers” és el que és “bo” segons la moral noble.
- L'home del ressentiment estableix ell mateix el que és bo com un acte creador.
- El concepte bo de la moral dels senyors és fruit de l'odi envers els membres de la moral del ressentiment.
- Els nobres i els membres de la moral de ressentiment es veuen mútuament com a enemics.
- En aquest fragment, Nietzsche defensa que el sentit originari dels conceptes bo i dolent es troba en la moral d'esclaus.
A: Nietzsche distingeix dues concepcions del que és “bo”: la de la moral del ressentiment i la de la moral noble.; Per a l’home noble la categoria de “bo” és fonamental i la que s’hi contraposa, “dolent”, és una idea derivada, secundària.; En la moral del ressentiment passa al contrari: la noció de “pervers” és la noció fonamental, i la noció de “bo” s’identifica per oposició a “pervers”.; El que la moral del ressentiment classifica com a “pervers” és el que és “bo” segons la moral noble.

Q: "Hom haurà endevinat ja què s'esdevingué amb tot això i al dessota de tot això: aquella voluntat d'autotortura, aquella crueltat reprimida de l'home animal que s'ha fet interior, que s'ha reclòs en ell mateix, que s'ha empresonat en l'<<Estat>> a fi de ser domesticat, que ha inventat la mala consciència per tal de fer-se mal, després d'haver-se obturat el camí natural d'aquesta voluntat de fer mal, aquest home de la mala consciència s'ha emparat del pressupòsit religiós a fi de menar el seu automartiri a la seva duresa i fins a la seva agudesa més esgarrifoses. Un deute amb Déu: aquesta idea li esdevé un instrument de tortura." (F. NIETZSCHE, La genealogia de la moral, II)

Quines són les idees del text i com hi apareixen relacionades?
- La mala consciència és un acte de violència interior, d'autorepressió.
- Els instints (per exemple, fer mal) ja no miren cap enfora, i han quedat domesticats per l'Estat.
- La mala consciència es basa en la responsabilitat de complir el deure (deute amb la societat).
- La mala consciència té el seu punt culminant pel que fa a la duresa amb la creença religiosa en Déu, l'impagable.
- El text resumeix l'origen i el procés d'interiorització de la mala consciència .
A: La mala consciència és un acte de violència interior, d'autorepressió.; Els instints (per exemple, fer mal) ja no miren cap enfora, i han quedat domesticats per l'Estat.; La mala consciència es basa en la responsabilitat de complir el deure (deute amb la societat).; La mala consciència té el seu punt culminant pel que fa a la duresa amb la creença religiosa en Déu, l'impagable.; El text resumeix l'origen i el procés d'interiorització de la mala consciència .

Q: "La revolta dels esclaus en la moral comença quan el mateix ressentiment esdevé creador i genera valors, el ressentiment d'aquells éssers privats de la veritable reacció, la de l'activitat, que només es consideren recompensats per una venjança imaginària. Mentre que qualsevol moral noble sorgeix d'una autoafirmació triomfant, la moral dels esclaus nega, de bon començament, qualsevol cosa «externa», «diferent», «aliena a la pròpia essència», i aquest fet de negar és el seu acte creador.Aquesta manera de capgirar el punt de vista des d'on hom estableix valors "aquest dirigir-se necessàriament cap a l'exterior, en lloc de dirigir-se cap a la pròpia essència" pertany específicament al ressentiment. Per tal de néixer, la moral dels esclaus requereix sempre en primer lloc un món contrari i extern.
FriedrichWilhelm NIETZSCHE. La genealogia de la moral, I

Quines són les idees del text i com hi apareixen relacionades?
- Contraposa una moral dels senyors amb una moral d'esclaus
- L'origen de la moral d'esclaus és el ressentiment
- La moral dels senyors i la morals dels esclaus competeixen per imposar els seus propis valors.
- La moral des esclaus necessita un contrari per afirmar-se.
- Es pot dir que la moral dels esclaus no neix com un capgirament o inversió dels valors dels nobles, sinó com una autoafirmació.
- En aquest text es fa una critica a la moral dels esclaus.
A: Contraposa una moral dels senyors amb una moral d'esclaus; L'origen de la moral d'esclaus és el ressentiment; La moral des esclaus necessita un contrari per afirmar-se.

Q: "En l'estat de naturalesa, l'individu, si vol preservar-se dels altres individus, ha de fer servir l'intel·lecte, gairebé sempre, només per fingir; però l'home, tant per necessitat com per avorriment, vol viure en societat, gregàriament, de manera que necessita un tractat de pau, per fer desaparèixer del seu món una guerra de tots contra tots constant. Aquest tractat de pau duu amb ell el primer pas per a la consecució d'aquest misteriós impuls cap a la veritat. En aquest mateix moment queda fixat el que, a partir d'aleshores, ha de ser «veritat», és a dir, s'ha inventat una designació de les coses uniformement vàlida i obligatòria, i el poder legislatiu del llenguatge proporciona també les primeres normes de veritat en néixer, per primera vegada, el contrast entre veritat i mentida."

(NIETZSCHE. Veritat i mentida en sentit extramoral)

Quines són les idees del text?
- En l'estat de naturalesa, l'ús de l'enteniment és un mer valor de supervivència.
- Utilitat de les convencions socials per evitar la guerra de tots contra tots.
- Les normes de la veritat són imposades per les convencions socials.
- Nietzsche és contrari al convencionalisme relativista.
- Amb el llenguatge expressen la veritat de la realitat.
A: En l'estat de naturalesa, l'ús de l'enteniment és un mer valor de supervivència.; Utilitat de les convencions socials per evitar la guerra de tots contra tots.; Les normes de la veritat són imposades per les convencions socials.

Q: Quines idees són d'aquest text?

En l'home noble s'esdevé exactament el contrari: concep la idea de «bo» d'una forma prèvia i espontània, és a dir, a partir de la seva pròpia persona, i només a partir d'això es fa una idea d'allò que és «dolent». Aquest concepte de «dolent» d'origen noble i aquella idea de «pervers» sorgida de la perola de cervesa que és l'odi insaciable [...] són molt diferents, per bé que ambdós termes, «dolent» i «pervers», sembla que es contraposen a la mateixa idea de «bo». Tanmateix, la idea de «bo» no és la mateixa: només cal que hom es pregunti qui és pròpiament «pervers» en el sentit de la moral del ressentiment. La resposta rigorosa és aquesta: precisament «l'home bo» de l'altra moral, precisament el noble, el poderós, el dominador, simplement que acolorit, interpretat i vist de reüll per la mirada plena de verí del ressentiment.

(NIETZSCHE. La genealogia de la moral,)
- Contraposició entre la moral del noble i la moral d'esclaus.
- La moral dels nobles és una moral del ressentiment.
- La moral d'esclaus inverteix els valors com un acte de ressentiment.
- La moral d'esclaus identifica dolent i pervers; encara que originalment en la moral del noble eren conceptes diferents.
- En la moral del noble, bo era l'home generós, mentre que dolent era l'home que exercia el seu domini.
A: Contraposició entre la moral del noble i la moral d'esclaus.; La moral d'esclaus inverteix els valors com un acte de ressentiment.; La moral d'esclaus identifica dolent i pervers; encara que originalment en la moral del noble eren conceptes diferents.

Q: El mot 'genealogia' del títol del llibre La genealogia de la moral es refereix a la metodologia que empra Nietzsche a l'hora d'estudiar l'origen els valors dominants de la cultura occidental. Els valors són mots als quals se'ls dóna una significació. Per tant, es tracta de descobrir qui, quan i per què es va produir aquest acte de donar significat.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: Les característiques del superhome poden ser les següents:
- És l'expressió de la voluntat de poder, que és la característica de la vida.
- És l'expressió d'un ideal a aconseguir en un futur per a una vida social més satisfactòria.
- És l'expressió d'una nova raça dins del conjunt de l'espècie humana.
- És una idea incompatible amb l'estat modern.
A: És l'expressió de la voluntat de poder, que és la característica de la vida.; És una idea incompatible amb l'estat modern.

Q: Apol·lo i Dionís representen dues formes oposades de concebre l'ésser humà. El primer simbolitza la raó, el seny, la prudència... El segon, en canvi, representa la rauxa, l'instint, el desig, la creació... Nietzsche considera que la tradició occidental, des de Sòcrates i Plató, ha procurat negar i protegir-se del caràcter dionisíac de l'ésser humà. Nietzsche, en canvi, amb la proclama de la mort de Déu i la restauració de la voluntat de poder com a criteri de valoració, busca negar el caràcter apol·lini de l'ésser humà.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: La voluntat de poder significa...
- un nou criteri de justícia i de moralitat.
- un criteri exclusivament moral. La veritat depèn de criteris científics.
- la valoració de la vida com a força superior.
- una reacció contra els poders dominants de la societat.
A: un nou criteri de justícia i de moralitat.; la valoració de la vida com a força superior.

Q: Al fet de situar la vida com a valor i criteri per establir el que és ver o fals, bo o dolent, just o injust, etc., s'anomena...
A: transvaloració

Q: La frase "Deu ha mort", en el pensament de Nietzsche significa...
- el final de la tradició judeocristiana de la cultura occidental que es basava en el platonisme i en els valors del cristianisme.
- la declaració del seu ateisme.
- el moment culminant del nihilisme.
- que la vida passa a ser de nou el criteri de valoració i obre un nou període en què domina la voluntat de poder.
A: el final de la tradició judeocristiana de la cultura occidental que es basava en el platonisme i en els valors del cristianisme.; el moment culminant del nihilisme.; que la vida passa a ser de nou el criteri de valoració i obre un nou període en què domina la voluntat de poder.

Q: La quarta fase és la del darrer home, la de l'home modern, que sap que Déu ha mort però no gosa fer el salt cap al Superhome.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: La tercera fase del nihilisme occidental és la de l'ideal ascètic.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: La segona fase del nihilisme és el triomf de l'ideal ascètic.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: La primera fase del nihilisme occidental és la del ressentiment.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: Aparella correctament les idees:
- La submissió al món de les Idees, al més enllà, és la característica del... | Nihilisme passiu
- La incapacitat de crear i el ressentiment caracteritzen el... | Nihilisme actiu
- El símbol del nihilisme passiu és el... | Camell
- El símbol del nihilisme actiu és el... | Lleó

Q: Segons Nietzsche, la manera de viure, de sentir i d'actuar de la cultura occidental, caracteritzada per la manca de capacitat per crear, per un ressentiment que obliga a buscar el sentit de la vida en un altre món, perquè la vida ha perdut sentit s'anomena...
A: nihilisme

Q: Nietzsche assumeix els següents autors. Aparella amb la raó que el vincula a les seves obres i idees.
- És el mestre de Nietzsche i de la filosofia alemanya després 1848, quan fracassa la revolució burgesa i es posa de moda el pessimisme estetitzant. Afirma que la voluntat és l'eix de la vida humana, plantejament que Nietzsche assumeix però la voluntat d'aquest filòsof és tràgica, perquè al final tot l'esforç de la voluntat és nul perquè acaba essent derrotada per la mort. | Schopenhauer
- Analitzen el món amb un llenguatge encara no colonitzat per la moral. Els interessa el canvi i el moviment que és una característica essencial de la vida. Nietzsche els reivindica perquè assumeix el seu concepte de pensament com un joc d'opinions agosarades. No tenen una concepció unívoca de la veritat, com la que després imposaran Sòcrates i Plató sinó que són pluralistes. | Presocràtics i sofistes
- Com a músic defineix l'òpera en termes dobra dart total. Nietzsche recull aquesta intuïció en el Superhome que és també un "home total", un home fet tot ell "obra dart". Però, a partir de la Tetralogia, esdevé l'apòstol del pangermanisme i Nietzsche trenca amb ell perquè considera que ha esdevingut un "patriota", un "nacionalista" i, per tant, ha esdevingut incompatible amb l'element dionisíac i festiu del Superhome. | Wagner
- Feuerbach i Strauss li interessen per la crítica materialista i atea. En recull la idea que "Déu ha mort", però la desenvolupa d'una manera creativa i nova. Feuerbach havia afirmat que la teologia és en realitat una antropologia. És l'home qui crea Déu com un negatiu fotogràfic de la misèria humana (l'home és mortal, Déu és immortal; l'home és egoista, Déu és amor). Analitzant què és Déu només podem saber què voldrien ser (i què no són) els humans. Per a Nietzsche, la mort de Déu és l'esdeveniment sorollós, la condició necessària però no suficient- per tal que l'home pugui ser creador de valors i de sentit. | L'Esquerra hegeliana

Q: Nietzsche considera que la filosofia occidental està malalta degut al "teoricisme nihilista", a la incapacitat de les idees de dir la vida. Com diu el filòsof Heidegger, amb Nietzsche acaba la metafísica de les idees i comença la metafísica de la vida. Per això s'oposa als següents corrents filosòfics. Aparella amb el perquè del seu rebuig.
- Ok! Sòcrates és el pare de la moral entesa com a repressió dels instints vitals: prefereix morir, nega la vida per tal de fer que les seves idees visquin eternament. Així comença el gran combat de la raó contra la vida. Plató continua aquesta línia negant la virtut del món sensible i subordinant-ho tot al món intel· ligible. | Sòcrates i Plató
- Identifiquen ser i pensar, error greu perquè la vida està més enllà del pensament, que només és una de les seves expressions multiformes. El pensament per a Nietzsche no és una instància autònoma, sinó que està subordinat a la vida. Pensar és una funció del viure i no al revés. | Descartes i el Racionalisme
- És una moral per a les masses, purament quantitativa, calculadora i, per tant, oposada a la vida superior que es dóna sense càlcul, que sentrega gratuïtament i que només pot ser autènticament degustada pels millors. | Utilitarisme
- Kant insulta la vida perquè la sotmet a la moral. La filosofia kantiana defensa el tu has, en canvi a lorigen de la moral nietzschiana hi ha el jo vull. Limperatiu categòric put a crueltat. És cruel subordinar la vida i la diferència al deure i a la moralitat gris i pesada. | Imperatiu categòric

Q: El 1889 és ingressat en un manicomi. Ja no es recuperarà. Morí el 1900.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: El 1889 es produeix el primer brot de la seva bogeria. Al mig del carrer, s'abraça a un cavall que el seu amo estava fuetejant. En el patiment de l'animal hi veu el sofriment de la humanitat.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: El 1882 coneix Lou Salomé. Aquesta se n'enamora i es casen l'any següent.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: Nietzsche adopta la malaltia com una forma de vida, i acabarà essent el punt de vista des del qual jutja el món.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: La salut de Nietzsche era molt ferma fet que li proporcionà una vida intel·lectual molt llarga i fructífera.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: Amb 25 anys esdevé professor adjunt a la universitat de Basilea. En aquesta època coneix Wagner i s'enamora Cosima, la seva dona.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: Estudia a fons els presocràtics en els quals hi troba un concepte de veritat no platònic més satisfactori.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: Mai no li interessà la música.
- Vertader
- Fals
A: Fals

Q: Neix en una rectoria de la Saxònia (Lützen). El seu pare era pastor luterà, igual que el seu avi i el seu besavi.
- Vertader
- Fals
A: Vertader

Q: "Però suposant que hi hagi qualque cosa l'existència de la qual en si mateixa tingui un valor absolut, quelcom que, com a fi en si mateix, podria ser un fonament de lleis determinades, aleshores, en això, i només en això rauria el fonament d'un imperatiu categòric possible, és a dir, d'una llei pràctica.

Ara bé, jo dic: l'home, i en general tot ésser racional, existeix com a fi en si mateix, no pas simplement com a mitjà per a un ús qualsevol de tal o tal voluntat; en totes les seves accions, tant en aquelles que estan dirigides a si mateix com en aquelles que estan dirigides a d'altres éssers racionals, sempre ha de ser considerat al mateix temps com a fi. Tots els objectes de les inclinacions tenen només un valor condicionat; perquè, si no existissin les inclinacions i les fretures basades en elles, el seu objecte no tindria cap valor. Però les inclinacions, com a fonts de les fretures, són tan lluny de tenir un valor absolut per ser desitjades per elles mateixes, que més aviat ser-ne completament lliure ha de ser el desig universal de tot ésser racional. Per consegüent, el valor de tots els objectes que es poden adquirir amb la nostra acció és sempre condicionat. Els éssers l'existència dels quals es basa certament no en la nostra voluntat, sinó en la natura, només tenen, si són éssers irracionals, un valor relatiu, com a mitjans, i d'aquí que s'anomenin coses; en canvi, els éssers racionals s'anomenen persones, per tal com la seva naturalesa els qualifica ja com a fins en si mateixos, és a dir, com a quelcom que no pot ser emprat simplement com a mitjà, que consegüentment limita en la mateixa mesura tot lliure albir (i és un objecte de respecte)." (KANT, I. Fonamentació, Secció II, paràgraf 48)

Quines de les següents afirmacions són idees del text?
- El fonament de l'imperatiu categòric es troba en l'existència d'alguna cosa que tingui un valor absolut. (Bé)
- Tot ésser racional és un fi en si mateix i, per tant, té un valor absolut, incondicionat. (Bé)
- L'ésser humà, en tant que un fi en si mateix, ha de ser considerat com a persona. (Bé)
- Els objectes de les inclinacions, les coses, tenen un valor absolut, perquè són desitjades per l'ésser humà. (?)
- Les persones tenen un valor absolut perquè la voluntat té valor per si mateixa, encara que no vulgui res. (Bé)
- Els desigs tenen un valor absolut perquè l'objecte desitjat no desapareix mai. (?)
A: El fonament de l'imperatiu categòric es troba en l'existència d'alguna cosa que tingui un valor absolut.; Tot ésser racional és un fi en si mateix i, per tant, té un valor absolut, incondicionat.; L'ésser humà, en tant que un fi en si mateix, ha de ser considerat com a persona.; Les persones tenen un valor absolut perquè la voluntat té valor per si mateixa, encara que no vulgui res.

Q: "L'imperatiu categòric, per consegüent, és únic i precisament aquest: actua només segons aquella màxima per la qual puguis al mateix temps voler que ella esdevingui una llei universal.

Ara: si d'aquest imperatiu únic poden ser derivats tots els imperatius del deure com del seu principi, aleshores -encara que deixem sense decidir si allò que anomenem deure no és al capdavall un concepte buit- podem indicar, si més no, allò que entenem per deure i allò que vol dir aquest concepte.

Com que la universalitat de la llei segons la qual es produeixen efectes constitueix allò que s'anomena pròpiament naturalesa en el sentit més general (segons la forma), és a dir, l'existència de les coses en la mesura que és determinada segons lleis universals, l'imperatiu universal del deure podria expressar-se també d'aquesta manera: actua com si la màxima de la teva acció degués convertir-se per la teva voluntat en llei universal de la naturalesa." (KANT, I. Fonamentació, Secció II, paràgrafs 31-33)

Quines de les següents afirmacions són idees del text?
- L'imperatiu categòric no és únic: als text apareixen dues formulacions d'aquest principi. (Vols dir? Més aviat és un principi únic amb diverses formulacions.)
- L'imperatiu categòric mana obeir les normes que es puguin universalitzar. (Bé)
- La universalitat és la característica de les lleis de la naturalesa. Per tant, cal obeir les lleis de la naturalesa. (Bé)
- L'imperatiu categòric mana obeir aquelles normes que voldries que es convertissin en lleis universals de la naturalesa. (Bé)
- Deure vol dir obeir l'imperatiu categòric. (Bé)
A: L'imperatiu categòric mana obeir les normes que es puguin universalitzar.; La universalitat és la característica de les lleis de la naturalesa. Per tant, cal obeir les lleis de la naturalesa.; L'imperatiu categòric mana obeir aquelles normes que voldries que es convertissin en lleis universals de la naturalesa.; Deure vol dir obeir l'imperatiu categòric.

Q: "El voler segons aquestes tres menes de principis es distingeix també clarament per la diferència que hi ha en el constrenyiment de la voluntat. Ara: per tal de fer perceptible també aquesta diferència, crec que denominaríem de la manera més adequada aquests principis en el seu ordre si es digués: són o regles de l'habilitat, o consells de la prudència, o manaments (lleis) de la moralitat. Només la llei, en efecte, implica en si mateixa el concepte d'una necessitat incondicionada, veritablement objectiva i, per consegüent, universalment vàlida; i els manaments són lleis que han de ser obeïdes, és a dir, que han de ser seguides fins i tot contra la inclinació. L'expressió d'un consell implica certament una necessitat, però aquesta necessitat no pot valer sinó sota una condició subjectiva contingent, la condició a si tal o tal home compta fer això o allò per a la seva felicitat. En canvi, l'imperatiu categòric no és limitat per cap condició i, com que és absolutament, bé que practicament, necessari, pot anomenar-se amb tota propietat un manament. Podríem anomenar també els primers imperatius tècnics (corresponents a l'art); els segons, pragmàtics (corresponents al benestar); els tercers, morals (corresponents a la conducta lliure en general, és a dir, als costums)." (KANT, I. Fonamentació, Secció II, paràgraf 23)

Quines de les següents afirmacions són idees del text?
- Hi ha tres menes d'imperatius: les regles d'habilitat, els consells de la prudència i lleis de la moralitat. (Bé)
- Les regles d'habilitat, els consells de la prudència i lleis de la moralitat, són principis que expressen tots tres una necessitat incondicionada. (Vols dir?)
- Els imperatius categòrics expressen una necessitat subjectiva contingent. (Vols dir?)
- Els imperatius categòrics són manaments morals i es refereixen als costums. (Bé)
- Les regles d'habilitat i els consells de la prudència són imperatius hipotètics. (Bé)
- Les regles d'habilitat i els consells de la prudència són principis que no responen a cap inclinació. (Vols dir?)
A: Hi ha tres menes d'imperatius: les regles d'habilitat, els consells de la prudència i lleis de la moralitat.; Els imperatius categòrics són manaments morals i es refereixen als costums.; Les regles d'habilitat i els consells de la prudència són imperatius hipotètics.

Q: La llibertat humana és un concepte metafísic. Per explicar la seva possibilitat, Kant recorre a la distinció entre fenòmens -les coses sensibles tal com ens afecten i governades per les lleis de la natura- i noúmens -les coses tal com són en si i que és el fonament de les coses sensibles; només es poden pensar amb la raó-. Aleshores, l'ésser humà es pot pensar com a fenomen i, per tant, sotmès a les lleis de la natura -no lliure-, i com a noumen, com a sotmès a la raó i, per tant, lliure.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: La religió, per Kant, és el que dóna esperança a l'ésser humà que, actuant amb virtut, podrà aconseguir la felicitat perquè se n'ha fet digne.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Per Kant, una persona només es pot fer digne de la felicitat si és una persona virtuosa. En això consisteix el bé suprem per a l'ésser humà. No cal suposar l'existència de Deú per aconseguir-lo.
- Vertader (?? Kant considera que en Déu coincideixen la virtut i la felicitat digne. Seria el que representa la màxima aspiració humana.)
- Fals (Bé. Kant considera que en Déu coincideixen la virtut i la felicitat digne. Seria el que representa la màxima aspiració humana.)
A: Fals

Q: La virtut, el que Kant en diu una voluntat santa, és possible i factible durant la vida humana.
- Vertader (?? Kant diu que és molt difícil, ja que els humans estan sotmesos la inclinacions i desigs. Per això cal postular la immortalitat de l'ànima.)
- Fals (Bé. Kant diu que és molt difícil, ja que els humans estan sotmesos la inclinacions i desigs. Per això cal postular la immortalitat de l'ànima.)
A: Fals

Q: Una voluntat bona és aquella que actua amb la intenció de complir el deure. Per això ha de ser lliure.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: La llibertat de la voluntat és un requisit necessari per garantir la possibilitat d'un comportament moral. La conducta moral només és possible si l'ésser humà pot decidir actuar d'aquest amb el li mana la seva raó (el deure).
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: El comportament moral del l'ésser humà està garantit. Depèn només de la seva capacitat racional.
- Vertader (Vols dir? Per Kant, cal postular, com a mínim, la llibertat humana.)
- Fals (Bé. Per Kant, cal postular, com a mínim, la llibertat humana.)
A: Fals

Q: La diferència entre una acció moral i una acció simplement legal es troba en la intenció amb la qual s'actua. En la primera, la intenció ha de ser la d'obeir la llei moral, la raó, sense cap altra consideració.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Una acció moral és aquella que ha estat feta conforme al deure.
- Vertader (Vols dir? Una acció moral ha d'aver estat feta per deure, amb la intenció de complir el deure.)
- Fals (Bé. Una acció moral ha d'aver estat feta per deure, amb la intenció de complir el deure.)
A: Fals

Q: L'imperatiu categòric, en les seves diverses formulacions, compleix el requisit de ser sintètic -aplicable a una acció concreta- i a priori -determinat per la raó sola.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Els imperatius categòrics són principis materials de la conducta moral, perquè estableixen com hem d'actuar sempre, independentment del fi o dels interessos de cadascú.
- Vertader (Vols dir?. Els imperatius categòrics són principis formals de l'obrar.)
- Fals (Bé. Els imperatius categòrics són principis formals de l'obrar.)
A: Fals

Q: Per Kant, l'autèntic comportament moral es produeix quan la voluntat està determinada per imperatius categòrics.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'imperatiu "Si vols evitar problemes pulmonars, has de deixar de fumar" és un imperatiu hipotètic, perquè estableix una llei de validesa universal i incondicional.
- Vertader (Vols dir? Els imperatius hipotètics estableixen una validesa condicionada al fi que persegueixen. En canvi, els imperatius categòrics sí que són incondicionals i universals.)
- Fals (Bé. Els imperatius hipotètics estableixen una validesa condicionada al fi que persegueixen. En canvi, els imperatius categòrics sí que són incondicionals i universals.)
A: Fals

Q: Els principis d'acció que valen per més d'una persona s'anomenen imperatius. Es tracta de lleis pràctiques. Poden ser hipotètics o categòrics.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Les màximes són principis subjectius de l'actuar, que valen universalment.
- Vertader (Vols dir? Les màximes només valen per una persona. Per exemple, "He de deixar de fer el mandra".)
- Fals (Bé. Les màximes només valen per una persona. Per exemple, "He de deixar de fer el mandra".)
A: Fals

Q: Els principis que, segons Kant, han de determinar la voluntat i que fan que una acció sogui moral són la universalitat (el principi ha de ser el mateix per a tota la humanitat) i establerts per una raó autònoma (una raó que es determina a si mateixa).
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Per Kant la felicitat i l'experiència són el fonament de la conducta moral, perquè tothom persegueix la felicitat.
- Vertader (Vols dir. Kant considera que l'experiència no ens pot oferir principis morals universals.)
- Fals (Kant considera que l'experiència no ens pot oferir principis morals universals.)
A: Fals

Q: Kant segueix les ètiques anteriors que han situat el fonament de la conducta moral en la mateixa raó. ës a dir, en l'autonomia de la voluntat.
- Vertader (Vols dir? Més aviat, Kant critica aquestes teories anteriors perquè han situat el fonament de la moral fora de la raó. És a dir, en una voluntat heterònoma.)
- Fals (Bé. Kant critica aquestes teories anteriors perquè han situat el fonament de la moral fora de la raó. És a dir, en una voluntat heterònoma.)
A: Fals

Q: La reflexió kantiana sobre la moral la trobem, principalment, en dues obres: la Crítica de la raó pràctica i la Fonamentació de la metafísica dels costums. En elles investiga les lleis o principis que han de determinar la voluntat humana a l'hora d'actuar.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: L'objectiu de la Crítica de la raó pura és investigar com són possibles els judicis sintètics a posteriori en lles matemàtiques, la física i la metafísica.
- Vertader (Vols dir? Més aviat busca investigar com són possibles els judicis sintètics a priori. És a dir, jusdicis que es basen en elements a priori de l'enteniment i que amplien el coneixement, que no són analítics.)
- Fals (Bé. Busca investigar com són possibles els judicis sintètics a priori. És a dir, jusdicis que es basen en elements a priori de l'enteniment i que amplien el coneixement, que no són analítics.)
A: Fals

Q: El projecte de la filosofia kantiana es pot resumir en la pregunta "Què és l'home?", la qual es pot desglossar en les preguntes "Què puc conèixer?", "Què haig de fer?" i "Què puc esperar?". Respectivament es refereixen a tema de la fonamentació del coneixement, al fonament del deure o de l'acció moral, i a la religió i la història.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: La filosofia de Kant representa la superació del Racionalisme (dogmatisme) i de l'Empirisme (condueix a l'escepticisme). Amb la Raó sola no es pot conèixer la realitat. El coneixement es produeix gràcies a unes nocions a priori sense les dades de l'experiència.
- Vertader (Bé. Per Kant, el coneixement es produeix a través de l'aplicació de nocions a priori a les dades de l'experiència. Per això diu que Hume el va despertar del seu "somni dogmàtic".)
- Fals (? Bé. Per Kant, el coneixement es produeix a través de l'aplicació de nocions a priori a les dades de l'experiència. Per això diu que Hume el va despertar del seu "somni dogmàtic".)
A: Vertader

Q: La filosofia kantiana representa un veritable gir copernicà. Igual que Copèrnic va canviar la perspectiva a l'hora d'interpretar com és l'univers (la Terra gira al voltant del sol, encara que els sentits ens diguin en contrari), Kant estableix que el coneixement de la realitat s'adapta a la nostra forma de conèixer, a les nostres facultats, i no al revés.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: El mètode emprat per Kant per elaborar la seva filosofia crítica es coneix com a mètode trasncendental. El que busca no és eixamplar el coneixement del món -això els toca als científics-, ni investigar com funciona psicològicament la ment -això ho van fer els empiristes. Kant vol descobrir les condicions psicològiques del coneixement.
- Vertader (Vols dir? El que busca és descobrir les condicions lògiques que fan possible el coneixement humà.)
- Fals (El que busca és descobrir les condicions lògiques que fan possible el coneixement humà.)
A: Fals

Q: La filosofia de Kant es coneix com a filosofia crítica, la qual consisteix en una ciència de l'ésser humà que tracti tots els seus aspectes: representacions, pensament, comportament, moral, llibertat... Aquesta ciència pressuposa que l'ésser humà no és un ésser passiu, sinó creador de totes les seves representacions i conceptes, i autor de les seves accions.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: És coneguda la seva vida rutinària, la seva devoció pels seus fills i la seva afició pels jocs i el bon vi.
- Vertader (No es va casar mai.)
- Fals (No es va casar mai.)
A: Fals

Q: Kant va rebre una formació científica i filosòfica molt sòlida. S'interessà, sobretot, per la física newtoniana i la filosofia de Wolff.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Kant fou un il·lustrat, seguidor de l'humanisme d'Erasme i de Montaigne, els quals reflexionaren sobre l'ésser humà sense els lligams de la religió.
- Vertader (Bé)
- Fals (?)
A: Vertader

Q: Kant tenia un coneixement exhaustiu de molts indrets i cultures del món. El fet de viure en una ciutat portuària li va permetre viatjar molt.
- Vertader (Vols dir? Kant no es va moure de Königsberg.)
- Fals (Bé)
A: Fals

Q: Kant va obtenir molt ràpidament una càtedra de Lògica i Metafísica a la universitat de Königsberg.
- Vertader (No ho va aconseguir fins el 1770.)
- Fals
A: Fals

Q: Kant va néixer a Könisgberg, ciutat de Prússia, el 1724. I fou educat en un ambient poc religiós, allunyat del pietisme luterà imperant a la seva ciutat.
- Vertader (?)
- Fals (Bé)
A: Fals

Q: Ara bé, és palpable que de fet la gent desitja coses que, en el llenguatge corrent, són decididament diferents de la felicitat. Desitja, per exemple, la virtut i l’absència de vici, realment no menys que el plaer i l’absència de dolor. El desig de virtut no és tan universal, però és un fet tan autèntic com el desig de felicitat. D’aquí ve que els que s’oposen al criteri utilitarista considerin que tenen dret a inferir que hi ha altres fins de l’acció humana, a més de la felicitat, i que la felicitat no és el criteri d’aprovació i desaprovació.
Però nega la doctrina utilitarista que la gent desitgi la virtut, o manté que la virtut no és una cosa que calgui desitjar? Ben bé al contrari. Sosté no solament que cal desitjar la virtut, sinó que cal desitjar-la desinteressadament, per si mateixa. […] Aquesta opinió no s’aparta de cap manera del principi de la Felicitat. (John Stuart MILL. L’utilitarisme, IV)

3. Expliqueu per què Mill afirma que el fet que es desitgi la virtut per si mateixa no comporta cap problema per a la doctrina utilitarista. (En la resposta, heu de referirvos als aspectes del pensament de Mill que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Què hauria de tractar?
- Justificació del principi d'Utilitat. (Bé)
- La noció de felicitat com a plaer i absència de dolor. (Bé)
- La noció de virtut. (Bé)
- Distinció entre classes de plaers. (Bé)
- Objeccions a la teoria utilitarista:refreda sentiments altruistes (Bé)
- La virtut com a ingredient de la felicitat (Bé)
- La idea que la virtut no es pot desitjar per si mateixa. (No)
A: Justificació del principi d'Utilitat.; La noció de felicitat com a plaer i absència de dolor.; La noció de virtut.; Distinció entre classes de plaers.; Objeccions a la teoria utilitarista:refreda sentiments altruistes; La virtut com a ingredient de la felicitat

Q: Ara bé, és palpable que de fet la gent desitja coses que, en el llenguatge corrent, són decididament diferents de la felicitat. Desitja, per exemple, la virtut i l’absència de vici, realment no menys que el plaer i l’absència de dolor. El desig de virtut no és tan universal, però és un fet tan autèntic com el desig de felicitat. D’aquí ve que els que s’oposen al criteri utilitarista considerin que tenen dret a inferir que hi ha altres fins de l’acció humana, a més de la felicitat, i que la felicitat no és el criteri d’aprovació i desaprovació.
Però nega la doctrina utilitarista que la gent desitgi la virtut, o manté que la virtut no és una cosa que calgui desitjar? Ben bé al contrari. Sosté no solament que cal desitjar la virtut, sinó que cal desitjar-la desinteressadament, per si mateixa. […] Aquesta opinió no s’aparta de cap manera del principi de la Felicitat. (John Stuart MILL. L’utilitarisme, IV)

Quines  són idees del text?
- Tema: La virtut i el principi utilitarista. (Bé)
- Argumenta que desitjar la virtut desinteressadament no és contrari al Principi d'Utilitat. (Bé)
- L'utilitarisme no nega que no s'hagi de desitjar la virtut.
- Encara que siguin pocs els que desitgen la virtut, no pot ser una objecció a la doctrina utilitarista.
- Argumenta que desitjar la virtut desinteressadament és contrari al Principi d'Utilitat. (No)
- Com que són pocs els que desitgen la virtut, el criteri utilitarista no és un criteri vàlid. (No)
A: Tema: La virtut i el principi utilitarista.; Argumenta que desitjar la virtut desinteressadament no és contrari al Principi d'Utilitat.; L'utilitarisme no nega que no s'hagi de desitjar la virtut.; Encara que siguin pocs els que desitgen la virtut, no pot ser una objecció a la doctrina utilitarista.

Q: "Els humans tenen facultats més elevades que els apetits animals i, un cop en són conscients, no contemplen com a felicitat res que no impliqui la seva gratificació. […]

És totalment compatible amb el principi d’utilitat reconèixer que alguns tipus de plaer són més desitjables i més valuosos que altres. Seria absurd que, mentre que en la valoració de totes les altres coses es té en compte tant la quantitat com la qualitat, se suposés que en la valoració dels plaers només cal tenir en compte la quantitat.

[…] és un fet del tot inqüestionable que aquells qui estan igualment familiaritzats amb tots dos plaers, i són igualment capaços d’apreciar-los, donen una prioritat molt més elevada a la forma de vida en què s’exerciten les facultats superiors. Poques criatures humanes consentirien que se’ls convertís en animals inferiors a canvi de la promesa que obtindrien tots els plaers que pot tenir una bèstia; cap ésser humà inteŀligent no acceptaria ser un ximple, ni una persona instruïda ser un ignorant, ni cap persona sensible i recta ser egoista i infame, per més que els puguin persuadir que un ximple, un babau o un brètol està més satisfet amb el que li ha tocat que no pas ho estan ells amb el que els ha tocat a ells. No renunciarien a allò que posseeixen de més que ell, per saciar de la forma més completa possible els desitjos que tenen en comú amb ell. […] És millor ser una persona insatisfeta que un porc satisfet; millor ser Sòcrates insatisfet que no un ximple satisfet. I si el ximple o el porc opinen de forma diferent, és perquè només coneixen el seu propi costat de la qüestió. L’altra part, en aquesta comparació, coneix tots dos costats. (John Stuart Mill. L’utilitarisme, capítol ii)

3. Expliqueu el sentit i la justificació, segons John Stuart Mill, de la frase següent del text: «És totalment compatible amb el principi d’utilitat reconèixer que alguns tipus de plaer són més desitjables i més valuosos que altres.» (En la resposta, us heu de referir als aspectes del pensament de Mill que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Escull quins temes caldria tractar:
- Què diu el principi utilitarista. Característiques de la proposta utilitarista (cal maximitzar la felicitat general no sols la de qui fa l’acció; s’avaluen les accions, no les intencions de qui les fa; etc. (Bé)
- La noció hedonista de felicitat: com a plaer i absència de dolor (Bé)
- La distinció entre plaers d’ordre superior /ordre inferior. La noció de “jutges competents”. (Bé)
- La justificació que hi ha plaers de diferent ordre (que es dona en bona part en el mateix text de l’examen). (Bé)
- La justificació de la felicitat com a principi de valoració moral. (Bé)
- Tractar les objecccions (No caldria)
- Les característiques de l'ètica utilitarista; teleològica, conseqüencialista, utilitarisme de les regles, prudencial... (Bé)
A: Què diu el principi utilitarista. Característiques de la proposta utilitarista (cal maximitzar la felicitat general no sols la de qui fa l’acció; s’avaluen les accions, no les intencions de qui les fa; etc.; La noció hedonista de felicitat: com a plaer i absència de dolor; La distinció entre plaers d’ordre superior /ordre inferior. La noció de “jutges competents”.; La justificació que hi ha plaers de diferent ordre (que es dona en bona part en el mateix text de l’examen).; La justificació de la felicitat com a principi de valoració moral.; Les característiques de l'ètica utilitarista; teleològica, conseqüencialista, utilitarisme de les regles, prudencial...

Q: "Els humans tenen facultats més elevades que els apetits animals i, un cop en són conscients, no contemplen com a felicitat res que no impliqui la seva gratificació. […]

És totalment compatible amb el principi d’utilitat reconèixer que alguns tipus de plaer són més desitjables i més valuosos que altres. Seria absurd que, mentre que en la valoració de totes les altres coses es té en compte tant la quantitat com la qualitat, se suposés que en la valoració dels plaers només cal tenir en compte la quantitat.

[…] és un fet del tot inqüestionable que aquells qui estan igualment familiaritzats amb tots dos plaers, i són igualment capaços d’apreciar-los, donen una prioritat molt més elevada a la forma de vida en què s’exerciten les facultats superiors. Poques criatures humanes consentirien que se’ls convertís en animals inferiors a canvi de la promesa que obtindrien tots els plaers que pot tenir una bèstia; cap ésser humà inteŀligent no acceptaria ser un ximple, ni una persona instruïda ser un ignorant, ni cap persona sensible i recta ser egoista i infame, per més que els puguin persuadir que un ximple, un babau o un brètol està més satisfet amb el que li ha tocat que no pas ho estan ells amb el que els ha tocat a ells. No renunciarien a allò que posseeixen de més que ell, per saciar de la forma més completa possible els desitjos que tenen en comú amb ell. […] És millor ser una persona insatisfeta que un porc satisfet; millor ser Sòcrates insatisfet que no un ximple satisfet. I si el ximple o el porc opinen de forma diferent, és perquè només coneixen el seu propi costat de la qüestió. L’altra part, en aquesta comparació, coneix tots dos costats. (John Stuart Mill. L’utilitarisme, capítol ii)
- Els plaers que són propis de l’exercici de les capacitats intel·lectuals humanes són d’una qualitat superior als plaers que compartim amb altres animals. (Bé)
- Mill afirma que el principi de l’utilitarisme és compatible amb que es mantingui que hi ha plaers de diferents qualitats. (Bé)
- Allò que permet establir que un plaer és de qualitat superior a un altre és que aquells que els coneixen tots dos, prefereixen el primer a qualsevol quantitat del segon.
- Tema: La superioritat de determinats plaers. (Bé)
- Cap humà acceptaria no tenir les facultats que els diferencien dels animals. (Bé)
- Qualsevol humà acceptaria no tenir les facultats que els diferencien dels animals si això el fes feliç. (No)
- Mill afirma que el principi de l’utilitarisme no és compatible amb que es mantingui que hi ha plaers de diferents qualitats. (No)
A: Els plaers que són propis de l’exercici de les capacitats intel·lectuals humanes són d’una qualitat superior als plaers que compartim amb altres animals.; Mill afirma que el principi de l’utilitarisme és compatible amb que es mantingui que hi ha plaers de diferents qualitats.; Allò que permet establir que un plaer és de qualitat superior a un altre és que aquells que els coneixen tots dos, prefereixen el primer a qualsevol quantitat del segon.; Tema: La superioritat de determinats plaers.; Cap humà acceptaria no tenir les facultats que els diferencien dels animals.

Q: "No hi ha cap sistema moral dins el qual no sorgeixin casos inequívocs de conflicte entre obligacions. Aquestes són les autèntiques dificultats, els punts espinosos tant de la teoria ètica com de la direcció reflexiva de la conducta personal. Se superen a la pràctica, amb major o menor èxit, segons la inteŀligència i la virtut de cada individu; però el que no es pot pretendre és que aquell que posseeix un estàndard últim al qual es puguin referir els conflictes de drets i de deures sigui el menys qualificat per a resoldre’ls. Si la utilitat és la font última de les obligacions morals, la utilitat es pot invocar per a decidir entre elles quan les seves exigències són incompatibles. Encara que l’aplicació de l’estàndard pugui resultar difícil, és millor que no tenir-ne cap en absolut. En canvi, en els altres sistemes, en què les lleis morals reclamen totes una autoritat independent, no hi pot haver cap àrbitre legitimat per a fer de mitjancer entre elles; la pretensió que una preval sobre les altres es basa en poca cosa més que sofisteria, i llevat que es determinin, com fan normalment, per la influència no reconeguda de consideracions d’utilitat, només ofereixen camp lliure a l’acció de desitjos i interessos personals." (John Stuart Mill. L’utilitarisme, capítol ii)
- En totes les teories morals sorgeixen situacions en què hi ha conflictes entre diferents consideracions, o diferents normes. (Bé)
- L’utilitarisme té un avantatge davant d’altres teories morals pel fet que, segons l’utilitarisme, en darrer terme, tot depèn d’una única norma general: el principi d’utilitat. (Bé)
- Altres teories morals tenen dificultats per resoldre aquests conflictes, o a vegades ho fan, sense reconèixer-ho, apel·lant al principi d’utilitat. (Bé)
- Tema: Els avantatges del criteri utilitarista. (Bé)
- El principi d'utilitat és un criteri que permet resoldre amb facilitat els conflictes morals. (No)
A: En totes les teories morals sorgeixen situacions en què hi ha conflictes entre diferents consideracions, o diferents normes.; L’utilitarisme té un avantatge davant d’altres teories morals pel fet que, segons l’utilitarisme, en darrer terme, tot depèn d’una única norma general: el principi d’utilitat.; Altres teories morals tenen dificultats per resoldre aquests conflictes, o a vegades ho fan, sense reconèixer-ho, apel·lant al principi d’utilitat.; Tema: Els avantatges del criteri utilitarista.

Q: […] quan una persona, amb el seu comportament privat, s’incapacita per a l’exercici d’un determinat deure envers la coŀlectivitat que li ha estat encomanat, és culpable d’una infracció social. És injustificat de castigar algú perquè està ebri, però en canvi cal punir un soldat o un policia que s’embriagui estant de servei. En suma, sempre que existeix un dany o un risc de dany definits, ja sigui a un individu o a la coŀlectivitat, el cas ja no cau dins l’àmbit de la llibertat i entra de ple dins el de la moralitat o del dret.
Però amb referència al perjudici merament contingent o, com podria anomenar-se, inferit, que una persona causa a la societat per una actuació que ni viola un deure específic envers la coŀlectivitat ni ocasiona un dany perceptible a qualsevol individu determinable llevat d’ell mateix, aquest inconvenient és un dels que la societat pot permetre’s d’haver de suportar en interès del bé més gran de la llibertat humana.

John Stuart Mill. Sobre la llibertat, iv

3. Expliqueu el sentit i la justificació, segons John Stuart Mill, de la frase següent del text: «aquest inconvenient és un dels que la societat pot permetre’s d’haver de suportar en interès del bé més gran de la llibertat humana.» (En la resposta, us heu de referir als aspectes del pensament de Mill que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.)

Escull, d'entre els proposats, els temes a tractar:
- Distinció entre l’àmbit de la llibertat (accions que no afecten als altres, si ells no volen) i l’àmbit del dret (accions que afecten de forma perceptible als altres). (Bé)
- Els aspectes bàsics del liberalisme de Mill: les lleis d'una societat no poden intervenir en l'àmbit privat o de la llibertat dels individus. (Bé)
- Argument central del liberalisme: en general, cadascú sap millor el que li convé en allò que l’afecta només a ell, del que ho sabria la resta de la societat. (Bé)
- Mill considera possibles objeccions a la seva postura que es basen en la idea que el que una persona fa, sempre, ni que sigui indirectament, afecta els altres. (Bé)
- Resposta que dóna al text: hi ha dues maneres en què les accions d’una persona poden afectar negativament els altres i la llei les pot castigar: (a) perquè es deixen de complir deures o (b) es fa un dany directe a un altre. (Bé)
- La llei també pot castigar conductes que els altres no aproven o els causen disgust. (No, al revés.)
A: Distinció entre l’àmbit de la llibertat (accions que no afecten als altres, si ells no volen) i l’àmbit del dret (accions que afecten de forma perceptible als altres).; Els aspectes bàsics del liberalisme de Mill: les lleis d'una societat no poden intervenir en l'àmbit privat o de la llibertat dels individus.; Argument central del liberalisme: en general, cadascú sap millor el que li convé en allò que l’afecta només a ell, del que ho sabria la resta de la societat.; Mill considera possibles objeccions a la seva postura que es basen en la idea que el que una persona fa, sempre, ni que sigui indirectament, afecta els altres.; Resposta que dóna al text: hi ha dues maneres en què les accions d’una persona poden afectar negativament els altres i la llei les pot castigar: (a) perquè es deixen de complir deures o (b) es fa un dany directe a un altre.; La llei també pot castigar conductes que els altres no aproven o els causen disgust.

Q: […] quan una persona, amb el seu comportament privat, s’incapacita per a l’exercici d’un determinat deure envers la coŀlectivitat que li ha estat encomanat, és culpable d’una infracció social. És injustificat de castigar algú perquè està ebri, però en canvi cal punir un soldat o un policia que s’embriagui estant de servei. En suma, sempre que existeix un dany o un risc de dany definits, ja sigui a un individu o a la coŀlectivitat, el cas ja no cau dins l’àmbit de la llibertat i entra de ple dins el de la moralitat o del dret.
Però amb referència al perjudici merament contingent o, com podria anomenar-se, inferit, que una persona causa a la societat per una actuació que ni viola un deure específic envers la coŀlectivitat ni ocasiona un dany perceptible a qualsevol individu determinable llevat d’ell mateix, aquest inconvenient és un dels que la societat pot permetre’s d’haver de suportar en interès del bé més gran de la llibertat humana.

(John Stuart Mill. Sobre la llibertat, iv)

Expliqueu breument (entre seixanta i cent paraules) les idees principals del text i com hi apareixen relacionades.
- Es produeix una infracció social quan algú actua incomplint algun deure que se li encarregat la comunitat. (Bé)
- Per exemple, si un soldat o policia s'embriaguen, se'ls ha de castigar. (Bé)
- La moral i el dret poden jutjar conductes quan contravenen el principi del dany. (Bé)
- Una conducta que no incompleix cap deure envers la societat no pot ser castigat. (Bé)
- Una conducta que no causa cap mal a un altre no és punible. (Bé)
- Només es pot sancionar algú si la seva conducta es produeix dins l'àmbit privat. (Bé)
- La llibertat individual és un bé més gran a protegir. (Bé)
- Aquest text estableix en quin àmbit és lícit castigar algú i en quin no ho és. (Bé)
A: Es produeix una infracció social quan algú actua incomplint algun deure que se li encarregat la comunitat.; Per exemple, si un soldat o policia s'embriaguen, se'ls ha de castigar.; La moral i el dret poden jutjar conductes quan contravenen el principi del dany.; Una conducta que no incompleix cap deure envers la societat no pot ser castigat.; Una conducta que no causa cap mal a un altre no és punible.; Només es pot sancionar algú si la seva conducta es produeix dins l'àmbit privat.; La llibertat individual és un bé més gran a protegir.; Aquest text estableix en quin àmbit és lícit castigar algú i en quin no ho és.

Q: 3.Expliqueu per què Mill pensa que cal posar límits a la intervenció de la col·lectivitat en la conducta personal i sobre quina base considera que cal establir aquests límits. (En la resposta, heu de referir-vos als aspectes del pensament de Mill que siguin pertinents, encara que no apareguin explícitament en el text.) DE QUÈ HAURIA DE PARLAR EN AQUESTA PREGUNTA?
- Dels aspectes bàsics del liberalisme de Mill. (Correcte)
- De la connexió entre l'utilitarisme i el liberalisme. (Bé)
- Del principi d'Utilitat com a criteri de valoració moral. (Bé)
- Dels aspectes bàsics de l'utilitarisme de les regles (condicions per a la felicitat individual: llibertat individual i possibilitat d'autodesenvolupament personal) (Bé)
- Distinció entre l'àmbit privat i públic. (Bé)
- En l'àmbit públic ha de regir el principi de la no interferència i el de la impacialitat. (Bé)
- La idea d'un Estat mínim i democràtic. (Bé)
- La idea de virtut en relació a la felicitat. (No caldria.)
A: Dels aspectes bàsics del liberalisme de Mill.; De la connexió entre l'utilitarisme i el liberalisme.; Del principi d'Utilitat com a criteri de valoració moral.; Dels aspectes bàsics de l'utilitarisme de les regles (condicions per a la felicitat individual: llibertat individual i possibilitat d'autodesenvolupament personal); Distinció entre l'àmbit privat i públic.; En l'àmbit públic ha de regir el principi de la no interferència i el de la impacialitat.; La idea d'un Estat mínim i democràtic.

Q: Llegeix aquest text i respon:

"Però l'argument més fort contra la intervenció de la col·lectivitat en la conducta purament personal és que, quan hi intervé, és molt probable que ho faci malament i fora de lloc. En qüestions de moralitat social, de deure envers els altres, l'opinió del públic (és a dir, la de la majoria dominant), tot i que sovint és incorrecta, encara amb més freqüència sol ser correcta, perquè en aquestes qüestions el públic no fa més que jutjar els seus propis interessos, és a dir, de quina manera l'afectaria un determinat tipus de conducta, si se'n permetés la pràctica. Però l'opinió d'una majoria imposada com a llei a la minoria, quan es tracta de la conducta personal, és tan probable que sigui correcta com incorrecta, perquè en aquestes ocasions «opinió pública» significa, en el millor dels casos, l'opinió d'uns quants sobre el que és bo o dolent per a altres; i, molt sovint, ni tan sols no significa això, ja que el públic, passant per alt amb la més perfecta indiferència el plaer o la conveniència d'aquells la conducta dels quals censura, només considera la seva pròpia preferència. Hi ha moltes persones que consideren com una ofensa contra elles qualsevol conducta que els desplau, i la prenen com un ultratge als seus sentiments; com aquell fanàtic religiós que, acusat de tractar amb menyspreu els sentiments religiosos dels altres, responia que eren ells els qui tractaven els seus amb menyspreu en persistir en el seu culte o credo abominable. Però no hi ha paritat entre el sentiment d'una persona vers la seva pròpia opinió i el d'una altra que se senti ofesa perquè es professa aquesta opinió; com tampoc no n'hi ha entre el desig d'un lladre d'agafar una bossa i el desig que el seu posseïdor legítim té de conservar-la. I les preferències d'una persona són tan seves com la seva opinió o la seva bossa."

(John Stuart MILL. Sobre la llibertat, IV)

1. Expliqueu breument (entre cinquanta i vuitanta paraules) les idees principals del text i com hi apareixen relacionades. QUINES IDEES CALDRIA EXPLICAR?
- Aquest text presenta un argument a favor de la idea que la col·lectivitat no pot ingerirse en el comportament personal dun individu quan aquest comportament no afecti directament els altres individus. (Correcte)
- Aquest text presenta un argument a favor de la idea que la col·lectivitat té dret a ingerirse en el comportament personal dun individu quan aquest comportament no afecti directament els altres individus. (Al revés)
- Una raó en contra de la ingerència de la col·lectivitat en la conducta privada és que pot ser probable que la majoria s'imposi a una minoria d'acord amb els seus interessos o preferències. (Bé)
- Una raó a favor de la ingerència de la col·lectivitat en la conducta privada és que és legímtim que la majoria s'imposi a una minoria d'acord amb els seus interessos o preferències. (Al revés)
- La col·lectivitat no es pot imposar a una conducta a una minoria en base a una decisió de la majoria perquè és probable que erri. (Correcte)
- La majoria, encara que es pugui equivocar, té dret a inmiscuir-se en la vida privada dels individus. (No)
- Totes les opinions o creences són igualment legítimes, per això ningú no té dret a imposar les seves a un altre. (Correcte)
- Com que no hi ha paritat entre dues creences o opinions, la majoria pot imposar el seu punt de vista a la minoria. (No)
A: Aquest text presenta un argument a favor de la idea que la col·lectivitat no pot ingerirse en el comportament personal dun individu quan aquest comportament no afecti directament els altres individus.; Una raó en contra de la ingerència de la col·lectivitat en la conducta privada és que pot ser probable que la majoria s'imposi a una minoria d'acord amb els seus interessos o preferències.; La col·lectivitat no es pot imposar a una conducta a una minoria en base a una decisió de la majoria perquè és probable que erri.; Totes les opinions o creences són igualment legítimes, per això ningú no té dret a imposar les seves a un altre.

Q: 2. Expliqueu breument (entre cinc i quinze paraules en cada cas) el significat que tenen en el text el mot o expressió següent:
[1 punt]
b) «paritat»
- Tenir la mateixa legitimitat. | 0,5
- Es té un sentiment que és igual. | 0,25
- Hi ha el mateix. | 0

Q: "Però l'argument més fort contra la intervenció de la col·lectivitat en la conducta purament personal és que, quan hi intervé, és molt probable que ho faci malament i fora de lloc. En qüestions de moralitat social, de deure envers els altres, l'opinió del públic (és a dir, la de la majoria dominant), tot i que sovint és incorrecta, encara amb més freqüència sol ser correcta, perquè en aquestes qüestions el públic no fa més que jutjar els seus propis interessos, és a dir, de quina manera l'afectaria un determinat tipus de conducta, si se'n permetés la pràctica. Però l'opinió d'una majoria imposada com a llei a la minoria, quan es tracta de la conducta personal, és tan probable que sigui correcta com incorrecta, perquè en aquestes ocasions «opinió pública» significa, en el millor dels casos, l'opinió d'uns quants sobre el que és bo o dolent per a altres; i, molt sovint, ni tan sols no significa això, ja que el públic, passant per alt amb la més perfecta indiferència el plaer o la conveniència d'aquells la conducta dels quals censura, només considera la seva pròpia preferència. Hi ha moltes persones que consideren com una ofensa contra elles qualsevol conducta que els desplau, i la prenen com un ultratge als seus sentiments; com aquell fanàtic religiós que, acusat de tractar amb menyspreu els sentiments religiosos dels altres, responia que eren ells els qui tractaven els seus amb menyspreu en persistir en el seu culte o credo abominable. Però no hi ha paritat entre el sentiment d'una persona vers la seva pròpia opinió i el d'una altra que se senti ofesa perquè es professa aquesta opinió; com tampoc no n'hi ha entre el desig d'un lladre d'agafar una bossa i el desig que el seu posseïdor legítim té de conservar-la. I les preferències d'una persona són tan seves com la seva opinió o la seva bossa."
(John Stuart MILL. Sobre la llibertat, IV)

2. Expliqueu breument "entre cinc i quinze paraules en cada cas" el significat que tenen en el text el mot o expressió següent:
[1 punt]
a) «conducta purament personal»
- Conducta que no afecta els altres. | 0,5
- El que un fa en la seva vida privada. | 0,25
- Allò que un decideix fer. | 0

Q: Tanmateix, nega la doctrina utilitarista que la gent desitja la virtut o manté que la virtut no és una cosa que ha de ser desitjada? Ben bé el contrari. Manté no només que la virtut ha de ser desitjada, sinó que ha de ser desitjada desinteressadament, per ella mateixa. Qualsevulla que pugui ser l'opinió dels moralistes utilitaristes en relació a les condicions originals per les quals la virtut esdevé virtut, malgrat que puguin creure (com ho fan) que les accions i disposicions són només virtuoses perquè promouen un altre fi que la virtut; així i tot, donant això per suposat i havent estat decidit, per lesconsideracions d'aquesta descripció, allò que és virtuós, no només situen la virtut al primer lloc mateix de les coses que són bones com a mitjans per al fi últim, sinó que també reconeixen com un fet psicològic la possibilitat que sigui, per a l'individu, un bé en si mateix, sense mirar a cap altre fi més enllà d'ell. Sostenen, a més, que la ment no es troba en un estat correcte, en un estat conforme a la Utilitat, en un estat màximament conduent a la felicitat general, a menys que estimi la virtut d'aquesta manera-com una cosa desitjable en ella mateixa- encara que, en el cas individual, no produeixi aquelles altres conseqüències desitjables que tendeix a produir, i a causa de les quals es té per virtut. Aquesta opinió no és, gens ni mica, una desviació del Principi de la felicitat.

MILL, John Stuart: Utilitarisme, Cap. IV
- Aquest fragment tracta de la virtut. (Bé)
- La tesi del fragment és que l'utilitarisme defensa que la virtut ha de ser desitjada com un bé en si mateix. (Bé)
- Una primera raó de la tesi del fragment: des d'una ètica teleològica, la virtut pot ser un mitjà per a un fi diferent de la virtut, però també ser el fi que es persegueix. (Bé)
- Una altra raó a favor de la tesi: el principi d'utilitat estableix que la felicitat general és més completa si les persones designen la virtut com un fi no egoista. (Bé)
- La tesi del fragment afirma que l'utilitarisme defensa que la virtut només ha de ser desitjada si prodrueix felicitat a l'individu i que sinó no ha de ser desitjada. (No)
- Un argument a favor de la tesi diu que desitjar la virtut com un bé en si mateix és un fet psicològic que produeix conseqüències no desitjables i, per tant, contràries al principi d'utilitat. (No)
- Un altre argument a favor de la tesi diu que la felicitat és únic fi desitjable i que la virtut no en forma part. (No)
A: Aquest fragment tracta de la virtut.; La tesi del fragment és que l'utilitarisme defensa que la virtut ha de ser desitjada com un bé en si mateix.; Una primera raó de la tesi del fragment: des d'una ètica teleològica, la virtut pot ser un mitjà per a un fi diferent de la virtut, però també ser el fi que es persegueix.; Una altra raó a favor de la tesi: el principi d'utilitat estableix que la felicitat general és més completa si les persones designen la virtut com un fi no egoista.

Q: Encara que la societat no estigui fundada sobre un contracte, i encara que de res serveixi inventar un contracte per deduir d'ell les obligacions socials, no obstant això, tots aquells que reben la protecció de la societat li deuen quelcom per aquest benefici. El simple fet de viure en societat imposa a cadascú una certa línia de conducta cap als altres. Aquesta conducta consisteix, primer, en no perjudicar els interessos dels altres, o més aviat, certs interessos que, sigui per una disposició legal expressa, sigui per un acord tàcit, han de ser considerats com a drets; segon, a prendre cadascú la seva part (que ha de fixar-se segons principi equitatiu) dels treballs i els sacrificis necessaris per defensar a la societat o als seus membres de qualsevol dany o vexació. La societat té el dret absolut d'imposar aquestes obligacions a què voldrien prescindir d'elles. I això no és tot el que la societat pot fer. Els actes d'un individu poden ser perjudicials als altres, o no prendre en consideració suficient el seu benestar, sense arribar fins a la violació dels seus drets constituïts. El culpable pot llavors ser castigat per l'opinió amb tota justícia, encara que no ho sigui per la llei. Des del moment que la conducta d'una persona és perjudicial als interessos d'una altra, la societat té el dret de jutjar-la, i la pregunta sobre si aquesta intervenció afavorirà o no el benestar general es converteix en tema de discussió. Però no hi ha ocasió de discutir aquest problema quan la conducta d'una persona no afecta més que als seus propis interessos, o als dels altres en quant que ells ho volen (sempre que es tracti de persones d'edat madura i dotades d'una intel·ligència comuna). En tals casos hauria d'existir llibertat completa, legal o social, d'executar una acció i d'afrontar les conseqüències.

MILL, John Stuart: Sobre la llibertat, Cap. IV

1.Quines són les idees del text i com apareixen relacionades?
- La Societat té dret a exigir-nos el respecte a certes normes. (Ok!)
- Les normes busquen limitar la nostra capacitat d'interferir en la vida dels altres. (Ok!)
- La societat ens pot obligar a una mínima col·laboració sense la qual no podria funcionar. (Ok!)
- La societat no té drets a posar límits a la nostra llibertat quan no afectem en absolut la vida dels qui no volen ser afectats. (Ok!)
- Per decidir si una conducta és perjudicial per un altre cal aplicar-hi el principi d'utilitat. (Ok!)
- El text explica perquè hem de respectar determinats deures vers la societat. (Ok!)
- Els deures que tenim vers la societat depenen dels drets dels altres (Ok!)
- Els deures dels membres d'una societat provenen d'un acord convencional entre ens seus membres. (No. Els deures s'han de basar en el principi de la màxima felicitat general.)
- La societat només pot castigar qui no compleix els seus deures a atrvés de la llei. (No. També existeix el càstig a través de l'opinió.)
- En aquest fragment, Mill estableix la relació entre els drets de la societat i dels deures dels ciutadans. (Ok!)
A: La Societat té dret a exigir-nos el respecte a certes normes.; Les normes busquen limitar la nostra capacitat d'interferir en la vida dels altres.; La societat ens pot obligar a una mínima col·laboració sense la qual no podria funcionar.; La societat no té drets a posar límits a la nostra llibertat quan no afectem en absolut la vida dels qui no volen ser afectats.; Per decidir si una conducta és perjudicial per un altre cal aplicar-hi el principi d'utilitat.; El text explica perquè hem de respectar determinats deures vers la societat.; Els deures que tenim vers la societat depenen dels drets dels altres; En aquest fragment, Mill estableix la relació entre els drets de la societat i dels deures dels ciutadans.

Q: Quines d'aquestes afirmacions sobre qüestions metafísiques les diria Mill?
- Si es coneixen els motius i el caràcter d'una persona es podria predir la seva conducta. Per tant, l'ésser humà no és lliure, sinó sotmès la necessitat (Ok!)
- La llibertat és el poder d'actuar diferent de com s'ha fet, si els motius i el caràcter fossin diferents. D'aquí la importància de l'educació moral. (Ok!)
- Mill considera que no és compatible el determinisme amb la idea que l'ésser humà és lliure. (Fals. Les accions conscients i voluntàries són lliures, encara que les puguem predir.)
- Podem conèixer que el món exterior existeix i té un caràcter substancial. (Incert. L'existència del món exterior és només una hipòtesi per explicar l'origen de les sensacions.)
- Comparteix la concepció del jo de Hume: del jo només een sabem que es tracta d'una successió de sensacions. (Ok!)
- El coneixement de l'existència de la ment dels altres no és possible. (Fals. Mill afirma que en coneixem l'existència per inferència.)
A: Si es coneixen els motius i el caràcter d'una persona es podria predir la seva conducta. Per tant, l'ésser humà no és lliure, sinó sotmès la necessitat; La llibertat és el poder d'actuar diferent de com s'ha fet, si els motius i el caràcter fossin diferents. D'aquí la importància de l'educació moral.; Comparteix la concepció del jo de Hume: del jo només een sabem que es tracta d'una successió de sensacions.

Q: Algunes idees del pensament de Mill sobre el coneixement i la lògica. Quines són correctes?
- És empirista (Ok!)
- El criteri de certesa és la utilitat (Ok!)
- El mètode científic i de raonament és deductiu (No, és inductiu)
- La regularitat causal de la naturalesa es fonamenta en la iducció: per tant, només és probable. (Ok!)
A: És empirista; El criteri de certesa és la utilitat; La regularitat causal de la naturalesa es fonamenta en la iducció: per tant, només és probable.

Q: Sobre la biografia de Mill: Què és veritat?
- Va néixer a Londres el 1806. (Ok!)
- Va ser influït pels economistes David Ricardo i Adam Smith; per Jeremy Bentham; i per Saint Simon i els seus seguidors. (Ok!)
- Va treballar en una empresa de la qual en va ser director de departament (Ok!)
- No es dedicà mai a la política. (Fals; va ser diputat en el parlament de Westminster)
- Es considera individualista, com Bentham. (Ok!)
- Era contrari, com el seu pare del sufragi universal i del vot femení. (Fals)
A: Va néixer a Londres el 1806.; Va ser influït pels economistes David Ricardo i Adam Smith; per Jeremy Bentham; i per Saint Simon i els seus seguidors.; Va treballar en una empresa de la qual en va ser director de departament; Es considera individualista, com Bentham.

Q: Bentham considera que, per garantir la possibilitat de la felicitat individual, cal un estat fort i autoritari, que fixi unes lleis inamovibles i les faci complir.
- Vertader (Mmmm! Més aviat, pensa que l'utilitarisme és més compatible amb un sistema democràtic: una persona, un vot.)
- Fals (Ok!)
A: Fals

Q: L'utilitarisme de Bentham és una filosofia egoista perquè considera que el bé comú és simplement la suma dels béns particulars de cadascú. Com més persones felices, més felicitat general hi ha.
- Vertader (Ok!)
- Fals (Mmmm!)
A: Vertader

Q: Segons Bentham, l'utilitarisme és una teoria que considera que les accions són bones si tendeixen a augmentar la mesura total del plaer. A partir d'aquí, el principi d'utilitat esdevé el criteri de valoració moral: una acció és bona si si produeix la major felicitat de tots aquells que hi estan implicats. I segons Bentham es tracta d'un principi que es pot provar que és vertader.
- Vertader (Mmmmm! El principi d'utilitat, com a principi, no es pot provar, només se'n poden donar raons a favor basant-nos en l'experiència.)
- Fals (Ok!)
A: Fals

Q: La filosofia moral de Bentham es basa en l'hedonisme psicològic inspirat en Epicur.
- Vertader (Ok!)
- Fals (Mmmm!)
A: Vertader

Q: Bentham és el pare de l'utilitarisme i un dels mestres de Mill.
- Vertader (Ok!)
- Fals (Mmmmm!)
A: Vertader

Q: L'Utilitarisme representa una continuació de l'empirisme anglès, sobretot de Hume. Quines d'aquestes idees els distingeixen?
- L'empirisme anglès es preocupa per la naturalesa humana, mentre que l'utilitarisme està orientat cap a la reforma de la societat. (Ok!!)
- Un dels temes centrals de l'empirisme és el coneixement humà; en canvi l'utilitarisme es preocupa, principalemnt per qüestions d'ètica, dret i política. (Ok!!)
- L'empirisme no tracta qüestions ètiques; en canvi, l'utilitarisme les té com a problema central. (Mmmmm!)
- L'utilitarisme, a diferència de l'empirisme, es despreocupa de la metafísica. (Mmmm!)
A: L'empirisme anglès es preocupa per la naturalesa humana, mentre que l'utilitarisme està orientat cap a la reforma de la societat.; Un dels temes centrals de l'empirisme és el coneixement humà; en canvi l'utilitarisme es preocupa, principalemnt per qüestions d'ètica, dret i política.