Title: Les bruixes i els temporals
Course: Sant Jordi. El món de les llegendes (PRIMÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

No és estrany que antigament, quan la majoria de la gent vivia de l'agricultura, es tingués tanta por dels temporals, sobretot aquells que anaven acompanyats de pedregades o inundacions, ja que solien fer molt de mal a les collites.

La tasca que se't proposa és que, en un document Word, expliquis o t'inventis una història que relacioni les bruixes amb els temporals. Cal. però, que tinguis en compte la informació del text següent:

Les bruixes i els temporals

"Es deia que les bruixes tenien facilitat de transformar-se en animal, fos una guilla, un gat o una eruga. Però els dies de temporals es transformaven en ocell per poder anar al davant de la tempesta. Una padrina explicava que, un dia, davant del temporal que venia del gorg Negre hi anaven tres ocellots molt grossos, semblava que el menessin. Quan el campaner de Tona va fer voleiar la campana grossa, un dels tres ocells va quedar enrere i el temporal es va desfer. Una altra vegada, els campaners van tocar de valent i tampoc no van poder entrar al terme ni als termes del voltant, i no podien descarregar enlloc, però allà on van quedar acorralades es va formar un remolí de vent tan fort que el turó boscós va quedar per sempre més pelat: és el serrat del Vent, a prop de Tona. Altres vegades, s'ajuntaven al serrat o al pla de les Bruixes, on ballaven i feien gran gatzara mentre es congriava el temporal.

Quan veien venir una bruixa, la gent creuava el dit gros entre l'índex i el llarg per salvar-se de les seves conjures: d'aquest gest se'n diu "fer la figa". Però contra els temporals fer la figa no serveix. A part del toc de les campanes, a les cases de pagès tenien altres sistemes: encenien espelmes beneïdes per la Candelera, resaven i deien l'oració de beneir el temps, tot fent el senyal de la creu amb els rosaris cap on venia la tempestat. I cremaven llor beneït i posaven les eines en creu.

Si pedregava s'agafava una pedra de les que queia i es deixava desfer. Si un cap desfeta sortia un pèl, el pèl de la bruixa, era que la pedregada l'havien provocat elles, que és com feia més mal. La nit abans, les bruixes entraven a la casa, esquilaven les cabres i s'emportaven els pels per a fer la pedra. Quan en una casa veien tondre les cabres a la nit, ja es preveia que l'endemà faria tempesta. Deien: 'ja han passat les bruixes!” TRADICIONARI. La narrativa popular. Volum núm. 7. Les llegendes en el folklore. Xavier Roviró i Joan Soler.