Title: Les castanyeres
Course: La Castanyada i Tots Sants (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

Les castanyeres:

Possiblement fou a Barcelona on major renom i tradició van tenir les parades de castanyes i les castanyeres que les regentaven.

Llegiu com descriu l’autor com eren les parades de castanyes i la manera com les torraven les castanyeres barcelonines, així com el record que dedica a l’última que va voler mantenir aquesta tradició.

Després feu-ne un resum síntesi amb frases curtes i concises. El resum cal fer-lo en un document Word que l'heu de penjar abans de la propera classe.

“Muntar una parada per a torrar castanyes no era pas del tot una cosa massa senzilla. Primerament s’instal·lava un pal de fusta amb tres peus perquè s’aguantés dret, i de l’extrem superior del pal en sortia un altre de petit en posició horitzontal de manera que el conjunt prenia la forma d’una forca, d’on es penjava un llum de cuina, dit també ganxo, i per tal que el vent no l’apagués s’emparava amb un cabàs. D’aquest atuell destinat a la il·luminació de l’establiment se’n deia “el pagès”.

Al seu dessota s’hi posava un “quatre peus” de fusta, que en els mercats de queviures en solen dir una “cama”, que servia per a aguantar el cabàs amb les castanyes. La castanyera, asseguda, tenia al seu davant un fogó emmanllevadís, on hi cremaven estelles i encenalls. En aquest fogó eren torrades les castanyes, mitjançant una gran paella de ferro amb forats o un filat de filferro, i com que les flames del foc llepaven les castanyes per tots costats, les feien tornar negres, i emmascaraven les mans dels que les tocaven, però, en canvi, tenien molt més bon gust que les d’ara.”

“La darrera castanyera que, ferma fins a la mort, va voler mantenir el penó alt i victoriós de les antigues castanyeres barcelonines, era una dona alta i dreta “com un fus”, de color bru fosc, ulls i cabells negríssims malgrat els anys. I es deia que com que n’havia passat més de seixanta al peu del fogó, quedà fumada i ennegrida de tal manera, que ni el cabell canvià de color, i per això els seus nebots l’anomenaven la “tia negra”.

Vestida també amb roba negra, coberta amb la caputxa de llana blanca, llarga fins a mitja faldilla, per abrigar-se els dies de fred, calçada amb els antics socs folrats de pell de conill i sola de fusta, tenia la parada a l’indret de l’antic portal de Sant Antoni. Quan aquest fou enderrocat, ella no abandonà el seu lloc ni el costum fins a la mort. No transigí mai amb la nova manera de torrar castanyes i molts eren els barcelonins que, per lluny que visquessin, anaven a comprar-les a aquella dona, perquè les castanyes eren torrades a l’antiga i les trobaven més bones”.

Aureli Capmany. Calendari de llegendes, costums i festes tradicionals catalanes. Volum 2.