Title: El tió
Course: El cicle nadalenc (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

El tió

El tió de Nadal, clarament relacionat amb el culte al foc que practicaven moltes cultures quan arribava el solstici d’hivern, és possiblement un dels costums, propi d’aquestes festes, que de manera més evident representa la supervivència d’antics costums pagans.

El tió és un tronc o tros de soca que serveix per ser cremat.

En realitat, el costum de fer cagar el tió, propi de les zones de muntanya i de l’àmbit rural, consistia en la tria, un temps abans del Nadal, d’un tronc o soca, gruixut i com més gros millor, a ser possible amb cavitats on col·locar-hi dolços i llaminadures.

Se’l deixava prop de la llar de foc on la mainada cada dia l’havien d’alimentar i tenir-lo ben abrigat. Per a la quitxalla, quan de bon matí es trobaven que les menges ja no hi eren, augmentava el caràcter màgic i misteriós d’aquell tronc.

La vigília de Nadal i abans de marxar cap a la Missa del Gall, la canalla a base de cops de bastó, tot cantant o cridant cantarelles ben diferents, segons la zona del país, aconseguien que el tió acabés cagant llaminadures, dolços i algun regal que, prèviament, els adults hi havien posat.

Passat aquest ritual, el tió es posava al foc on, donada la seva grandària, cremava lentament. En molts llocs, quan estava mig carbonitzat, s’apagava i es guardava, adquirint funció d’amulet protector de la casa.

Durant els segles XVIII i XIX, la immigració de molta població de zones de muntanya cap al pla i del món rural cap al món urbà farà que bona part d’aquesta població mantingui, en l’espai privat de la casa, el costum de fer cagar el tió, en molts casos, però, sense la presència de la llar de foc, tot i que el tió continuava mantenint el seu aire d’ésser misteriós i màgic.

El seu arrelament en aquestes zones mai fou molt gran, en bona part pel seu caràcter privat i familiar, contribuint-hi, a més, sobretot a partir del segle XX, l’arribada de l’arbre de Nadal i la seva bona acceptació en el món urbà.

A partir dels anys 80 del segle passat, la incorporació del tió en l’àmbit col·lectiu, bàsicament en les escoles, però també en esplais o en festes del tió al carrer, ha suposat que el costum de fer cagar el tió sigui molt més conegut, ha contribuït a la seva recuperació en famílies que l’havien abandonat o la incorporació en altres que el desconeixien. Al mateix temps, però, li ha fet perdre el significat de costum que facilita la comunió familiar i, a més a més, ha contribuït a una important uniformització de la tradició, quan just es tracta d’una pràctica que, per exemple, té una riquesa molt gran pel que fa a cançonetes o recitacions, que la quitxalla cantava mentre el colpejava.

Tot i que rituals similars a l’antic tió van existir en molts altres països, la pervivència a casa nostra d’aquest costum, encara que sigui molt modificat i devaluat, justifica que hi dediquem una major atenció, tal com trobareu proposat en els exercicis que vénen a continuació.