Title: Camins de carro, camins de bast
Course: Temps de carnavals (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

Camins de carro – camins de bast

Quan sentim parlar de camins de carro pensem tot seguit en un camí en mal estat, sense asfaltar i en tot cas apte per als 4x4. Fins a l’arribada dels vehicles de motor i amb ells la xarxa actual de carreteres, autovies i autopistes així com de les vies dels ferrocarrils, els camins de carro eren els que permetien el pas de tot tipus de carruatge, si bé també hi transitaven corrues o rècules d’animals i gent a peu.

La xarxa de camins de carro unia sobretot les poblacions més grans i de les zones planes. Comproveu en l’enllaç següent la distribució de camins de rodes, és a dir, que permetien el pas de carruatges. Mapa. (El mapa ha estat escanejat del volum 1 del Tradicionari, pàgina 245. Cal que facis servir la lupa, sobretot per veure la llegenda).

Aquests camins tenien una amplada d’entre 2,50m i 5m. Es procurava anar-los mantenint en condicions per a la circulació de carros que transportaven les mercaderies així com els cotxes o diligències per al transport de persones, arrossegats els primers sobretot per mules o bous en els trajectes més curts, i normalment per cavalls quan es tractava dels cotxes o diligències. El terra o ferm del camí no sempre era continu. Així hi havia trams, sobretot els més plans, en què el manteniment es feia a base d’anar matxucant el terra, sovint afegint-hi trossos de pedra esmicolada, mentre que altres trams eren empedrats, sobretot aquells que la pluja fàcilment podia malmetre o en zones amb certs pendents, cosa que assegurava la seva conservació.

Els camins de bast eren aquells que només permetien el trànsit de persones i animals, això sí, aquests ben carregats i a vegades formant llargues corrues o rècules. La xarxa dels camins de bast era molt més àmplia, sobretot en les zones interiors de Catalunya, on el relleu és força muntanyós i irregular i sobretot en tota la part de la zona prepirinenca o pirinenca. Aquesta xarxa era molt diversa i variada. Al costat de camins de bast amb un terra molt ferm i sovint amb molts trams empedrats, n’hi havia altres que pràcticament no deixaven de ser corriols amples o camins de muntanya. De fet, la varietat de noms amb què també se’ls anomena, com ara camí de sella, camí d’albarda o camí d’animal, ens indica que eren camins usats normalment per als desplaçaments, fos de persones o de mercaderies, aprofitant la força d’animals com els cavalls, però sobretot les mules i els ases. Malgrat que els camins de bast eren més estrets que els camins de carro, n’hi havia, sobretot els més importants, que podien tenir trossos que permetien també el pas de carruatges, sobretot en les zones més planes.

D’aquests antics camins, més els de carro que els de bast, n’han derivat bona part de les carreteres veïnals o comarcals, segons els casos. Pel que fa als camins de bast, tot i que se n’han perdut molts, altres continuen usant-se, sobretot per part d’excursionistes, i alguns, gràcies en bona part a la població del territori on es troben, s’han recuperat o se n’ha recuperat una part. Val la pena remarcar aquest interès de recuperació, diguem-ne popular, perquè significa sovint la recuperació de maneres de construir pròpies o característiques de cada zona i que representen exemples de veritable art popular, amb elements ben diversos com murs de contenció, zones empedrades o enllosades, trenques per desguassar les aigües i altres.