Title: Nit de guaricions i ordalies
Course: Sant Joan, el pròleg de les festes majors d'estiu (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

La nit de Sant Joan és la nit de les nits. Nit d'amor, d'endevinacions, de sort i d'ordalies. Durant molt de temps van existir un seguit de rituals que permetien saber el futur i altres que proporcionaven remeis per curar els mals més diversos. Eren costums i creences molt nombrosos i que variaven d'un lloc a l'altre. La majoria no només han caigut en desús sinó que cada cop costa més trobar gent que els conegui, tot i que alguns han pervingut en forma de joc.

Formen part, però, del nostre patrimoni popular i per això us proposem primer la lectura del text que teniu a continuació, que hi fa referència, i a continuació un qüestionari sobre algunes d'aquestes pràctiques màgiques.

Nit de guaricions i ordalies

"És una nit esotèrica en què es revela tot allò que és ocult: es poden descobrir tresors meravellosos i pedres de virtut, desxifrar misteris i secrets, endevinar el futur, atreure la fortuna i aconseguir l’amor. En la celístia apareix el rei dels estels, l’estel de Sant Joan: cal conjurar-lo, preguntant-li la sort:

Estel, estel, estel,

tu que vas brillant pel cel,

em diràs si el que vull jo

és que sí o és que no.

Si és que sí, fes cantar un gall,

fes tocar una campana

o fes bordar un gos.

Si és que no, fes bramar un ase,

fes cruixir una porta

o fes plorar un infant.

Hi ha molts endevinaments a fer al punt de la mitjanit per a saber la sort en l’amor i el casori.

Sant Joan Baptista,

Apòstol i Evangelista,

Per la virtut que Déu t’ha dat,

Fes-me conèixer el meu enamorat.

El jovent llançava flors al riu i endevinaven el seu destí amorós segons el curs que seguien. Aquesta nit, a Barcelona, les gitanes es feien d’or tirant les cartes o desxifrant les línies de la mà.

Un ritu de guarició antiquíssim, de tradició cèltica, és el de passar pel roure els infants trencats o herniats: s’aparia un roure, fent-li un tall al tronc de dalt a baix i posant-hi uns tascons per tal que quedi badat. Al punt de la mitjanit, se situa en un costat el pare i a l’altre el padrí –o bé un Joan en un costat i a l’altre un Pere-. Tres vegades es passa l’infant per l’esvoranc del roure, tot dient:

-Sant Joan gloriós, trencat te’l donc.

-Sant Joan gloriós, curat te’l prenc.

Després, es posa la robeta de l’infant dins el forat, es destraven els tascons que el mantenien badat i la soca es tanca amb un fort cop prement la roba de l’infant. La ferida del roure es recobreix de fang i s’embena amb els bolquers de la criatura. La sort de l’infant depèn de la del roure: si la ferida del roure cicatritza, el nen es cura..." Joan Soler i Amigó. Cultura Popular Tradicional