Title: Les fogueres de Sant Joan. Un xic d'història
Course: Sant Joan, el pròleg de les festes majors d'estiu (SECUNDÀRIA) - LA CULTURA POPULAR A L'ESCOLA. Les festes populars, materials digitals

Fogates al solstici d’estiu

El foc, com altres forces de la natura, ha estat sempre present en els rituals de la història de l’home. En aquest sentit el costum d’encendre fogates amb l’arribada del solstici d’estiu abastava tot el continent europeu, de nord a sud i d’est a oest. Es tracta de ben segur d’un ritus precristià, que l’Església, després d’una prohibició inicial, igual com va fer amb totes les pràctiques i supersticions paganes, intenta cristianitzar convertint la diada en la celebració del naixement de Joan, conegut amb el nom del Baptista, ja que fou el profeta que va batejar Jesús.

Tradició a les dues bandes del mediterrani

És, però, també una tradició arrelada des de molt antic a les dues ribes del mar Mediterrani, amb fogueres cremant a les dues bandes del mar.

“La festa de Sant Joan la celebren també a Moreria, al Magrib, tant berbers com àrabs; és l’ánsâra. Fan fogates en patis i eres, en cruïlles, als camps. En realitat, és la pervivència d’una festa solar mediterrània anterior a l’islam, de calendari lunar; en la lluna plena més propera al solstici d’estiu, commemoren el naixement del profeta Mahoma, com la Cristiandat celebra el naixement del profeta Joan Baptista. A Bugia (Algèria) és on més se celebra: encenen fogueres a les platges i als camps, les salten i fan saltar-hi el bestiar; i cremen candeles o bugies –nom d’etimologia àrab- a l’ampit de les finestres i als terrats.” Joan Soler i Amigó. Enciclopèdia de la Fantasia Popular Catalana.

La pervivència de la tradició

Tot i la cristianització, els rituals pagans que se celebren amb l’arribada del solstici d’estiu, en els quals el foc hi té una gran presència, continuen celebrant-se al llarg de tota l’edat mitjana i l’edat moderna. Durant aquests segles, tot i que hi ha períodes de prohibicions, les falles i fogueres continuen encenent-se la vigília de Sant Joan.

L’arribada de la Renaixença, a mitjans del segle XIX, contribuí a enaltir els focs i els fallaires i potencià el caràcter col·lectiu de les fogueres.

Amb la instauració de la dictadura del general Franco, l’any 1939, el caire més col·lectiu que havien anat adquirint els focs de Sant Joan sofreix un clar replegament i les fogueres de Sant Joan es mantenen només en ambients familiars i força reduïts, si bé suposa la manera de conservar-ne la tradició.

Les fogueres avui

Actualment les fogueres continuen essent un dels elements essencials de la festa. Els focs, les fogueres, les foguerades, les barraques, les falles, les pires... i una altra bona colla de noms que reben els focs durant aquesta nit suposen la pervivència d’un costum que es perd en el temps. És cert que hi ha hagut una davallada considerable del nombre de fogueres enceses, sigui pels entrebancs que generen els permisos necessaris, però també per la pèrdua de les colles d’infants que anaven per les cases recollint andròmines i trastos vells que apilaven, en zones obertes, cruïlles de carrers o places, on es faria la foguera. Així, del costum, no pas massa llunyà, de l’encesa de fogueres a la majoria de places i fins i tot a les cruïlles de carrers, fruit de l’apilament de mobles vells i atrotinats, de caixes i restes de fusteria, s’ha passat a l’encesa molt més reduïda de fogueres, totes elles amb el corresponent permís municipal. En aquesta nova etapa de les fogueres de Sant Joan, l’arribada de la Flama del Canigó, que aporta el foc que encendrà bona part d’aquestes fogueres, ha contribuït, en canvi, a mantenir el caire col·lectiu que sempre havien tingut, encara que fos en grups més reduïts, i al mateix temps s’ha convertit en un veritable símbol d’unió de tots els territoris de parla catalana: els Països Catalans.