Title: El MITE de Dafne i Apol·lo
Course: Llengua catalana i literatura 1r ESO 1r T

El primer amor d’Apol·lo va ser Dafne, filla del riu Peneu; no va ser causat per atzar, sinó per la ira cruel de Cupido.

Un dia, Apol·lo va preguntar a Cupido: «¿Què fas tu, nen juganer, amb armes d’homes? Portar aquesta mena de càrrega a les espatlles m’escau a mi, que sóc capaç de donar cops infal·libles a una fera o a un enemic, i que fa poc he abatut la gegant Pitó. Tu acontenta’t d’encendre amb la teva flama no sé quina mena d’amors, i no vulguis aspirar a una glòria que a mi em pertoca». Cupido, que era fill de Venus, li va respondre: «El teu arc pot travessar tot el que vulgui, però el meu et travessarà a tu».

Això va dir, i va treure dues fletxes amb efectes ben diversos: l’una fa fugir l’amor, l’altra el produeix. La que produeix amor és d’or i té una punta afilada i lluent; la que el fa fugir és roma i té plom sota la canya. Aquesta última Cupido va clavar-la a la nimfa Dafne, i amb l’altra va ferir Apol·lo. Tot d’una Apol·lo queda enamorat de Dafne, però veu que ella fuig, i que només té ganes d’amagar-se al bosc, així que ell comença a córrer darrere d’ella i li diu: «Nimfa, t’ho suplico, atura’t; no et persegueixo amb males intencions; nimfa, atura’t […]. Ara et diré a qui has enamorat: jo no soc pas un habitant de les muntanyes, no soc un pastor, ni un d’aquells homes rudes que guarden per aquí bestiar i ramats. No saps de qui fuges i per això fuges. Júpiter és el meu pare; soc el déu de la música i la medicina, i controlo del poder de les herbes; la fletxa de Cupido ha fet que m’enamorés per primer dop, i és de tu, i cap remei em pot guarir.

Tenia intencions de continuar parlant, però Dafne va fugir amb la seva cursa esporuguida i va deixar-lo a ell i al seu discurs inacabat. El jove déu segueix les seves petjades amb passos freturosos. […] Corrien el déu i la donzella, ell mogut per l’esperança, ella per la por. El perseguidor, tanmateix, ajudat per les ales de l’amor, és més ràpid i encalça l’esquena de la fugitiva; en aquell moment ella va demanar al seu pare, que era el riu Peneu: «Ajuda’m, pare, si és veritat que els rius teniu poder diví; transforma’m».

Tot just acabada la pregària, un pesat entorpiment li envaeix els membres, el seu tronc comença a ser envoltat per una fina escorça, els seus cabells es transformen en fulles, els seus braços en branques; els peus queden fixats a terra, convertits en arrels immòbils, el seu cap esdevé una copa d’arbre. Només queda d’ella la seva bellesa resplendent. Apol·lo, tanmateix, continua estimant-la; posa la mà dreta en el tronc i sent com batega encara el seu cor sota la nova escorça; estreny amb els seus braços les branques i omple la fusta de besos; la fusta, però, refusa els petons. El déu li digué: «Ja que no pots ésser la meva esposa, seràs, no ho dubtis, el meu arbre; ornaràs per sempre, llorer, els meus cabells, la meva lira; acompanyaràs els cabdills romans quan guanyin […]”. El llorer va assentir amb les branques i va semblar que havia agitat la copa com si fos un cap.

Ovidi (2018). Metamorfosis. Barcelona: Ed. La Magrana; clàssics de Grècia i Roma, 8 (adaptat)