Title: RELAT: El diari lila de la Carlota
Course: Llengua catalana i literatura 1r ESO 1r T

8 de desembre

Però ¿això què és?, penso mentre desembolico la gran cursilada que m'ha regalat l'àvia Isabel.

Prou es veu que això, això!, és un diari. Un d'aquests quaderns on una pot escriure la vida, els pensaments, les penes, les alegries, els enamoraments... ¿Saps què vull dir?

Al·lucina, Carlota!, em dic. L'àvia Isabel, la mare del pare, sempre ha estat així de rareta. Mai no entén que les coses importants per a mi no són les mateixes que per a ella quan tenia la meva edat.

Total, vinga a esperar amb candeletes el meu aniversari i..., plaf!, el dia que faig catorze anys, en comptes de regalar-me el disc compacte pel qual xalo d'ençà de fa un mes, ella va i em porta aquesta horterada.

Soc a punt d'obrir la boca per deixar anar la meva contundent opinió sobre aquest quadern folrat, de plàstic de color rosa, amb una gran taca lila. Al mig d'aquesta esquitxada lila, hi ha un pany petitó, on es pot ficar la claueta que penja del cordill lligat al llom... Que bufó, que íntim!, fins i tot es pot tancar amb clau, per salvar de les mirades indiscretes allò que s'hi escrigui a l'interior…

La mare em llença una de les seves mirades fulminants.

Hi té molta pràctica; gairebé més que jo. M'empasso les protestes. Les mirades fulminants de la mare són molt més efectives que una puntada de peu al cul.

—Que guai! Quina idea tan fantàstica! —dic, molt diplomàticament.

L'àvia em somriu, encantada de la vida i convençuda que l'ha encertat de ple. La mare em dirigeix una altra de les seves mirades. Aquesta diu: Carlota, no et passis de rosca!

Callo. ¿Quina altra cosa pots fer quan la teva mare es posa de part de l'àvia regaladora de cursilades? Agafo un tros del pastís de xocolata fet per la mare, me'l menjo a tota velocitat i, després, desapareixo pel passadís, camí de la meva habitació. Encara puc sentir que la mare li diu a l'àvia Isabel:

—Ja se sap... Està entrant a l'adolescència. Una etapa difícil...

Em tanco a l'habitació i m'estiro al llit, disposada a oblidar que és el dia del meu aniversari. Si te l'esguerren, te l'esguerren, i no hi ha res a fer. Aleshores, piquen a la porta. Segura que és el pesat d'en Marc, el meu germà d'onze anys, crido:

—Deixa'm en pau, borinot!

La porta s'obre a poc a poquet i treu el nas una mà que aguanta un mocador blanc.

—Bandera blanca! —diu la veu de l'àvia Anna—. ¿Que puc entrar?

No contesto de seguida. Tot i que amb l'àvia Anna m'hi entenc, no tinc ganes de parlar amb ningú. Un aniversari esguerrat és pitjor que una baralla amb la teva millor amiga, perquè cal esperar tot un any per adobar-ho.

—¿Que no estàs de filis, nena? —pregunta l'àvia mentre obre completament la porta, entra i ve a asseure's al meu costat, damunt del llit.

Li ensenyo el motiu de la meva mala lluna.

—Té! Un diari! —exclama l'àvia, amb la mateixa veu que hauria pogut dir: «Quins pantalons de pota d'elefant més espaterrants».

—Ecs, sí, un diari.

—Per la cara de fàstic, m'adono que no tens cap intenció de fer-lo servir, ¿oi?

—I és clar que no! ¿Que et creus que sóc petita o bleda?

—Ni petita, ni bleda. Et tinc per una noia molt espavilada.

—¿I vols que escrigui el meu diari?

—¿I per què no? Podries… —l'àvia agafa el quadern i se'l mira molt detingudament—, podries escriure-hi sobre els teus amors...

—Ai, àvia...!

—Dona, no facis escarafalls. Ho dic per la coberta tan rosa... És clar que, amb aquesta taca lila, se m'acut que podries fer un diari feminista.

—¿Un què? —la miro com si s'hagués tornat boja.

—Sí, dona. Podries escriure-hi tot el que veiessis al teu voltant que sigui masclista, és a dir, qualsevol situació o actitud de la vida pública o privada en què les dones són considerades éssers inferiors als homes.

Lienas, G. (2012). El diari lila de la Carlota. Barcelona: Ed. Empúries.
Imatge: Piqsels (consultat juliol 2020)