Title: CONTE: El molinet màgic
Course: Llengua catalana i literatura 1r ESO 1r T

Una vegada hi havia dos germans, un de ric i molt avar i un altre de molt pobre, però generós i caritatiu. El pobre havia d'anar moltes vegades a demanar ajuda al ric, però aquest sempre li donava excuses i mai no l'ajudava. Un dia el germà pobre, desesperat perquè feia més de vuit dies que no tenia res per menjar, va anar a veure el germà ric. Aquest se'l va treure del davant amb més força que mai. El pobre, desesperat per la vida que portava i la mala sort que tenia, va decidir anar-se a tirar al mar. Es va enfilar al capdamunt d'un penya-segat, pensant que si es llançava des d’allà de ben segur s'ofegaria.

Però heus aquí que, quan estava a punt de llançar-se, se li va aparèixer una velleta que el va aturar i li va dir:

-Què vols fer? No veus que et mataràs?

-Precisament això és el que jo vull. Estic desesperat i només la mort em pot alleujar la pena que tinc.

La velleta li va contestar:

-No et desanimis, que tot té remei en el món. Mira, jo t'ajudaré. Et donaré un molinet i tu només hauràs de dir: “Molinet, mol”, i et donarà tot el que el teu pensament desitgi. Quan ja estiguis satisfet hauràs de dir-li: “Molinet, para de moldre" i aleshores s'aturarà.

I dit això, la velleta es va treure un molinet de sota les faldilles el va donar al pobre noi i va desaparèixer.

El noi va pensar: "M'agradaria viure en una casa gran, espaiosa, còmoda, ben moblada i amb un jardí ple d'arbres fruiters." I així que ho va pensar va dir, amb veu segura: --Molinet, mol.

I al moment va tenir al seu davant la casa que havia somiat. A dins hi va trobar tot el que volia: bon menjar i molta roba per vestir. D’aquesta manera va poder menjar tant com va voler i es va vestir amb les millors robes.

La gent del poble no s'explicava aquell canvi tan sobtat i corrien mil històries sobre com s'havia pogut enriquir. El més estranyat va ser el seu germà, que ara es moria d'enveja. El va anar a veure i li va demanar com s'ho havia fet per prosperar tant i en tan poc temps. El bon germà li ho va explicar. L'envejós de seguida va veure que amb el molí encara s'enriquiria més i li va demanar que l’hi deixés. El bon germà així ho va fer i quan li volia explicar com funcionava, el germà ric se'n va anar corrents a casa seva sense escoltar-lo. Pel camí, ja pensava què podria somiar perquè el molinet li donés. I, en arribar, es va dir: “Aquests anys la collita ha estat dolenta i la palla anirà cara, doncs que em molgui palla." I al moment va dir amb veu ben ferma:

-Molinet, mol.

De seguida va començar a sortir palla i més palla. Aviat tota la casa va estar tan coberta de palla que el germà ni podia caminar. Aleshores va pregar, amb desesperació:

-Atura't, molinet, no molguis més palla! Para, para, prou palla, no en facis més!

Però el molinet no s'aturava i ben aviat la palla va arribar la llar de foc i es va encendre. En poca estona la casa va quedar cremada.

Es va cremar tot menys el molinet. El mal germà, desconsolat, en veure's arruïnat, va tornar el molinet. I el germà bo, que a pedar de tot l'estimava, amb el molinet va fer tornar la casa tal com la tenia abans de cremar-se. Des d'aleshores els dos germans es van estimar molt i van tornar a ser amics.

La fama del molinet va córrer per tot el poble. I un capità de vaixell va anar-lo a demanar al germà pobre, que ara ja no n'era. El capità havia d'emprendre un llarg viatge i el volia ensenyar a les gents de la terra on anava a buscar sal. El bon germà no va tenir cap inconvenient a deixar-l’hi.

Mentre anaven pel mar un mariner va dir al capità:

-Capità, em sembla que ens podríem estalviar de fer el viatge. Diguem al molinet que ens molgui sal i ens estalviarem d'haver-la d'anar a buscar.

-Trobo que tens molta raó –va contestar el capità.

Va agafar el molinet i li va dir:

-Molinet, mol.

En aquell moment el molinet va començar a moldre sal i més sal i més sal. I el vaixell es va començar a omplir amb més i més sal. Fins que en va moldre tanta que el vaixell va quedar ple. Com que el capità no va saber com fer parar el molinet, el vaixell va quedar tan ple de sal que es va enfonsar. La sal i els mariners van anar al fons del mar junt amb el molinet, que encara segueix molent i ho seguirà fent fins que un mariner el pesqui i li sàpiga dir:

-Molinet, para de moldre.

I qui no vulgui creure

aquesta rondalla certa,

que busqui en el fons del mar

el molinet de la sal.

Caballeria, S. i Codina, M. Carme (2010). Contes populars catalans. Ed Farell, Barcelona.
Imatge: Piqsels .