Title: Teoria tema 3
Course: Llengua catalana i literatura 2n ESO 1r T > Section: TEMA 3

Els trobadors

Són poetes  van viure i cantar les seves poesies durant els segles XII i XIII en una llengua diferent a la que parlaven. Cantaven en provençal.

I van fer ús d'una poesia radical i revolucionària. Són autors coneguts i fan lírica sobre un gran tema.: l'AMOR CORTÈS.

Aprenem què significa l'amor cortès:

– És el concepte de l’amor que es reflecteix en la poesia trobadoresca. S’anomena així perquè és una poesia de contingut amorós i es desenvolupa a la cort.
– El poeta es declara el vassall enamorat d’una dama (que normalment era la muller del senyor feudal) i li demana que correspongui el seu amor amb un gest amable.

Llegiu què expliiquen en Joan Campàs i Cèsar Carreras. Portal de La Vall de Boí:

És una literatura d'homes: és el món tal com el veien els homes. Aquest món és masculí. Només els homes compten: les úniques dones que apareixen pertanyen a la família de l'heroi (mare, germanes, esposa, filles). La dona ocupa un paper marginal, no té paraula; tots els diàlegs són masculins. Elles ploren, es desmaien... interpreten el paper que convé a l'ordre femení. Sembla que les dones no anaven als torneigs tan sovint com es creu. Quan hi van hi són per excitar els guerrers a una més gran valentia: es combat millor sota la seva mirada; la guerra, o el simulacre de guerra, pren l'aspecte d'una competició de mascles, d'una d'aquestes "bravates eròtiques" que entren en joc en el més elemental dels mecanismes de la vida.
               Joan Campàs i Cèsar Carreras. Portal de La Vall de Boí (Barcelona: UOC, 2002).

Joglars i trobadors

Joglars i trobadors

A l’edat mitjana, els trobadors eren poetes molt enginyosos que sabien música. Solien ser nobles i sovint cantaven el seu amor impossible a una dama, casada amb un altre home. Però també escrivien versos per lloar els reis, o per atacar-los

Àlex Novials

1. Passatemps musicals a les corts reials

Un trobador i una dama (font Anna Grimal)

En temps medievals, per tot arreu hi havia música. Acompanyava en les feines del camp i en les festes, i era present a l’església i a la plaça del mercat. Ensenyava les llegendes, portava les notícies i feia córrer les tafaneries.

Passatemps musicals
A les corts dels reis i els nobles, era imprescindible la figura del joglar, que entretenia l’auditori amb cançons, llegendes i bromes. Aleshores, fa uns nou-cents anys, un nou aire cavalleresc va envair Europa. Els trobadors d’Occitània, al nord dels Pirineus, van començar a cantar a les dames com si fossin àngels. Però aquestes dones solien estar casades amb un altre noble... Caram, quin embolic!

D’aquesta nova moda se’n va dir amor cortès, i va tenir una influència enorme a tot el continent. És el cas de Catalunya, on els trobadors locals també escrivien els poemes en occità, en lloc de llatí o català.

2. Deu poemes l'any!

Un trobador, una dama i un joglar
(font Wikimedia Commons)

La feina dels trobadors demanava enginy i temps. No solien fer més de deu poemes a l’any. És a dir, més o menys com els cantants i els grups musicals d’avui! Coneixem l’obra de 350 trobadors, entre d'altres alguns reis, com els nostres Alfons I i Pere II. Però entre tots només n’hi ha 22 que fossin dones; eren sempre nobles i cultes, i les anomenaven trobairitz.

El joglar
I com que la gent comuna no sabia llegir, els versos s’escampaven recitant-los de viva veu. Aquesta era la feina del joglar. Cada trobador en tenia un, que es cuidava de cantar les seves obres per ciutats i pobles.

3 .Els joglars

Grup de músics en un mercat medieval  (font Anna Grimal)

Pels camins medievals vagaven altres músics ambulants, sols o en petits grups. Actuaven tan bon punt trobaven un públic que els garantís un plat a taula i un jaç de palla per dormir. Vivien al marge de la societat i alguns els tenien mania, però gairebé tothom s’alegrava quan arribaven a la plaça de la seva vila!

Cançons heroiques
Aquests joglars cantaven cançons heroiques interminables, no en llatí, sinó en la llengua que parlava la gent, acompanyats de diversos instruments musicals. També feien mímica, malabarismes i números de màgia, i sovint portaven animals ensinistrats. Però aquests músics no eren compositors ni poetes. Cantaven, tocaven i ballaven al so de cançons que havien compost altres persones, o que treien directament del gran sac de la música popular. A més, segur que improvisaven sobre la marxa, si no recordaven algun vers!

4. Els instruments: la fídula, la viola de roda i més

Músics toquen per a un rei
( font Wikimedia Commons)

L’instrument musical principal que acompanyava els seus cants i recitats era la fídula. Aquest avantpassat del violí modern, amb cinc cordes, tenia diverses formes i mides. Un altre instrument comú era la viola de roda, l’avantpassat de l’orguenet modern. També hi havia molts instruments de vent: flautes, trompetes, xeremies i gaites. I durant el segle XII es va començar a fer servir el tambor per marcar el ritme. La majoria d’aquests instruments van arribar a Europa des de l’Àsia. Quin viatge!

                                (font  https://www.sapiens.cat/historia-casa/joglars-trobadors_203082_102.html)

Com era aquesta poesia trobadoresca ?

En primer lloc, no es tracta d’una poesia per ser llegida, sinó per ser interpretada, és a dir cantada i escoltada. És una característica essencial de la poesia trobadoresca i a la vegada un dels grans problemes de la seva interpretació actual: només s’ha conservat una de cada 10 melodies, copiades  en manuscrits confeccionats entre un i dos segles després de la seva composició, amb una notació musical que generalment manca d’indicacions suficients per saber amb seguretat com s’interpretava el tema.

Els trobadors cerquen la perfecció formal de les seves composicions, Per aconseguir aquest objectiu van establir unes regles que incidien especialment en la rima. Una poesia trobadoresca es compon d’un conjunt d’unitats mètriques, les estrofes o coblas, susceptibles de ser cantades amb una mateixa melodia, obligant per tant a un càlcul estricte de la llargada dels versos i a un rigorós control de les rimes; a aquest formalisme se sumen altres nivells de complexitat, com l’ús de la rima exclusivament consonant i ha d’alternar la rima masculina ( versos acabats en paraules agudes) i la femenina ( versos acabats en paraules planes o esdrúixoles), els jocs de rimes internes i interestròfiques, la prohibició de l’ús d’una mateixa paraula en posició de rima, etc.

.A la complexitat formal s’afegeix l’adscripció d’algunes peces líriques a diverses posicions estètiques, com el trobar ric o prim (amb èmfasi en el virtuosisme formal), el trobar clus (de voluntat hermètica), i el trobar leu (que manifesta la voluntat de ser entenedor).

Alguns trobadors van escriure manuals de trobadors, com Ramon Vidal de Besalú amb Les rasós de trobar o Jofre de Foixà i Les regles de trobar.

En la lírica trobadoresca  els versos podien tenir de quatre a dotze síl·labes; no es considerava correcte que fossin més curts, encara que, excepcionalment, se’n podien trobar d’una sola síl·laba i també de catorze.

Els trobadors anomenaven els versos bordons i les estrofes cobles, i segons les relacions de rima que s’establien entre les diferents estrofes al llarg del poema les denominaven de les maneres següents :

De vegades, al final d’un conjunt d’estrofes del mateix nombre de síl·labes, se’n troba una de més curta (sol tenir la meitat de versos que les estrofes anteriors) anomenada tornada (sovint hi ha dues  tornades)  que reprodueix part de la rima de l’estrofa anterior i que:

·         sol fer consideracions generals sobre el tema del poema (resumir, justificar, demanar, etc.)

·         bé té caràcter de tramesa a una persona En aquestes cançons trobadoresques sol aparèixer el senhal amb què el trobador designava la dama a qui dedicava el poema, per exemple Bela Vezor (Bella Visió).

També es pot trobar en algunes composicions un refrany, que consisteix en un o més versos que es repeteixen en un lloc fix a cada estrofa.

El mot-refrany és una paraula que es repeteix en cada estrofa al mateix vers.

Lírica trobadoresca

Segons els continguts, podem classificar la lírica trobadoresca en aquests gèneres:

Cançó
Composició amorosa en què el poeta lloa i idealitza l'estimada, la seva dama , que és amagada sota un pseudònim anomenat senhal, que va a l’última estrofa de la composició, anomenada tornada.
És el tema de l'amor cortès. Presenta tot un sistema de paral·lelismes amb la relació feudal entre el senyor i el vassall:

- Vassall: el trobador mostra el seu amor i lleialtat a la seva dama. De la mateixa manera que ho fan els cavallers en la seva etapa de formació, el trobador passa per diverses fases d'enamorament: la del tímid sospirant, la del pregador, la de l'enamorat i la de l'amant.

- Midons: nom amb què es coneix la dama poderosa de la qual el trobador s'ha declarat  servent

-El senyal: un mot en clau per referir-se a la dama que la protegia i la mantenia en l'anonimat.

- Gilós: nom que rep el marit de la dama a qui serveix el trobador.

-Els lausengiers solien donar informació al marit sobre els trobadors que cantaven a la seva esposa.
Sirventès | És una peça de propaganda ideològica o d'atac personal a un personatge noble.
Alba | Descriu el disgust del poeta  generat per la separació dels dos amants que han passat la nit junts.
Pastorel·la | Explica la trobada al camp entre una pastora i un cavaller.
Plany | Composició dedicada a un personatge difunt de certa importànciam és un cant al lament i lloança a les virtuts del mort.
Tensó | Debat poètic entre dos trobadors.
Partiment o joc partit
El trobador que parla primer planteja un problema, una situació, que té dues solucions i es compromet a defensar l'alternativa contrària a la triada pel seu interlocutor. No es tracta, doncs, de defensar la veritat sinó de manifestar l'enginy, l'agudesa personal.

Normalment la temàtica és amorosa, com en aquests dos plantejaments:

 1 Quan ha de sentir més pena l'enamorat: si mor l'estimada o si li és infidel?

2 Què és preferible: gaudir dels favors de la dama sense que ningú ho sàpiga o bé que la gent cregui que en gaudeix sense que sigui veritat?

A part de tots els gèneres anteriors, n'hi ha d'altres com l'escondit, l'enuig i plaer, etc. que tenen menys manifestacions.

Poesia tobadoresca

Com era aquesta poesia trobadoresca ?

En primer lloc, no es tracta d’una poesia per ser llegida, sinó per ser interpretada, és a dir cantada i escoltada. És una característica essencial de la poesia trobadoresca i a la vegada un dels grans problemes de la seva interpretació actual: només s’ha conservat una de cada 10 melodies, copiades  en manuscrits confeccionats entre un i dos segles després de la seva composició, amb una notació musical que generalment manca d’indicacions suficients per saber amb seguretat com s’interpretava el tema.

Els trobadors cerquen la perfecció formal de les seves composicions, Per aconseguir aquest objectiu van establir unes regles que incidien especialment en la rima. Una poesia trobadoresca es compon d’un conjunt d’unitats mètriques, les estrofes o coblas, susceptibles de ser cantades amb una mateixa melodia, obligant per tant a un càlcul estricte de la llargada dels versos i a un rigorós control de les rimes; a aquest formalisme se sumen altres nivells de complexitat, com l’ús de la rima exclusivament consonant i ha d’alternar la rima masculina ( versos acabats en paraules agudes) i la femenina ( versos acabats en paraules planes o esdrúixoles), els jocs de rimes internes i interestròfiques, la prohibició de l’ús d’una mateixa paraula en posició de rima, etc.

.A la complexitat formal s’afegeix l’adscripció d’algunes peces líriques a diverses posicions estètiques, com el trobar ric o prim (amb èmfasi en el virtuosisme formal), el trobar clus (de voluntat hermètica), i el trobar leu (que manifesta la voluntat de ser entenedor).

Alguns trobadors van escriure manuals de trobadors, com Ramon Vidal de Besalú amb Les rasós de trobar o Jofre de Foixà i Les regles de trobar.

En la lírica trobadoresca  els versos podien tenir de quatre a dotze síl·labes; no es considerava correcte que fossin més curts, encara que, excepcionalment, se’n podien trobar d’una sola síl·laba i també de catorze.

Els trobadors anomenaven els versos bordons i les estrofes cobles, i segons les relacions de rima que s’establien entre les diferents estrofes al llarg del poema les denominaven de les maneres següents :

De vegades, al final d’un conjunt d’estrofes del mateix nombre de síl·labes, se’n troba una de més curta (sol tenir la meitat de versos que les estrofes anteriors) anomenada tornada (sovint hi ha dues  tornades) que reprodueix part de la rima de l’estrofa anterior i que:

·         sol fer consideracions generals sobre el tema del poema (resumir, justificar, demanar, etc.)

·         bé té caràcter de tramesa a una persona En aquestes cançons trobadoresques sol aparèixer el senhal amb què el trobador designava la dama a qui dedicava el poema, per exemple Bela Vezor (Bella Visió).

També es pot trobar en algunes composicions un refrany, que consisteix en un o més versos que es repeteixen en un lloc fix a cada estrofa.

El mot-refrany és una paraula que es repeteix en cada estrofa al mateix vers.