Title: A1. El diaversari del iogurt
Course: Llengua catalana i literatura 2n ESO 1r T > Section: TEMA 1

Una vegada hi havia un iogurt que va celebrar el seu aniversari. Bé, aniversari, aniversari, no ho era ben bé, perquè aniversari vol dir celebrar anys, i els iogurts no en celebren pas d'anys, perquè caduquen de seguida, pobrets, i quan caduquen, cagada, per què els han de llençar. De fet només fan dies, i encara no gaires. Per això ells en comptes de celebrar els anys celebren els dies, i de fer dies en diuen diaversaris, que és com si fossin aniversaris, però en comptes d'anys, dies, ja dic.
El cas és que aquest iogurt que us deia, es va posar molt content el dia del seu cinquè diaversari, i llavors, per celebrar-ho, va convidar totes les seves amistats a una gran festa a casa seva.
Marededéu, marededéu si se n'hi va presentar d'amics i coneguts! El primer d'arribar va ser el mató de Montserrat, que va dir que venia disposat a beneir la festa. També s'hi va presentar la llet descremada, uperitzada,  pasteuritzada i homogeneïtzada, que, com que anava tan i tan sofisticada, anava elegantíssima. La mantega, tota seriosa, que anava de bracet amb el formatge de cabra, tan esbojarrat com sempre. I el formatge de bola i la nata, que feien una parella molt divertida, perquè ell estava gras que petava i ella anava escabelladíssima. També va venir la quallada, que anava de parella amb l'emental, i anaven tan de bracet i tan juntets i tan encaterinadets l'un amb l'altre, que fins i tot van donar peu a més d'un comentari. I tot d'altres formatges i productes làctics vinguts de tot arreu. Fins i tot el roquefort i el camembert, que van venir d'allò tan lluny, i com que no entenien res, només anaven dient: «oh la la, oh la la», «c'est la vie», «les enfants de la patrie» i altres coses similars.
I tothom felicitava el iogurt en una hora tan assenyalada. "I que per molts dies", "I que per molts dies". No en vulgueu més de riures i abraçades. I com que cadascú havia volgut portar-li un detallet i ningú no havia sabut massa què regalar-li, resulta que cadascú va portar-li un sucre... si se'ls hagués pres tots més que un iogurt ensucrat hauria semblat un sucre eniogurat.
El cas és que tothom parlava alhora i ningú no s'entenia. [...]
Així que la festa va continuar i tothom es divertia molt. En un moment donat el formatge de cabra va dir que s'estava divertint a tope. Llavors la mantega se'l va mirar i va dir que allò de "a tope" no s'havia de dir perquè quedava molt ordinari. L'altre li va preguntar que doncs què s'havia de dir. I la mantega li va explicar que quan es parlava a nivell de diversió s'havia de dir "molt" i no "a tope".
Però el mató, que ho va sentir, va dir a la mantega que no s'havia de dir "a nivell de", perquè allò era un vulgarisme, que el que s'havia de dir era "que s'estava divertint molt" i prou. I la mantega va dir que buenu. I l'altre va dir que tampoc s'havia de dir "buenu". I quan l'altra li va preguntar si igual no s'havia de dir perquè també era un vulgarisme, l'altre li va dir que no, que no era un vulgarisme, sinó un barbarisme, però que a més a més, tampoc no s'havia de dir "igual" en comptes de "potser", perquè allò era, ja no un vulgarisme o un barbarisme, sinó una carallotada.
I la mantega anava a tornar a dir "buenu", però llavors es va adonar que justament li acabaven de dir que no ho havia de dir, i no ho va dir. Només va dir que parlar d'una faisó escaient era quelcom esmaperdedor i que ella no ho assoliria jamai. I l'altre es va tornar agre de cop i el van haver de treure perquè va començar a fer pudor de seguida. Tot i amb això, encara va ser a temps de somicar que calia no perdre mai ni la fe ni l'esperança. [...]
Per entrar una mica en conversa, el formatge manxego, molt educat, va preguntar a la llet descremada, uperitzada, homogeneïtzada i pasteuritzada.
 —¿Trabajas o estudias?
Però abans que la llet tingués temps de respondre, el manxego tendre se la va mirar, se la va mirar, se la va mirar i va exclamar sorprès:
—¡Ay va! ¡Yo creia que mi cara quedava blanca hasta que vi la tuya!
 I la llet, que era una coqueta perduda, es va estarrufar tota cofoia.
Ja hi vam ser!
La nata, que ho havia sentit, va saltar d'una revolada. --—La meva cara encara és més blanca que la seva! I tothom va entrar en la conversa:
—De cap manera va dir el iogurt. Perdoneu, però el més blanc de tots sóc jo.
—Les ganes! va dir foteta la crema de llet. En aquestes, el formatge de bola, que era vermell per fora i groguenc per dintre, es va posar a plorar disgustat de veure que no era blanc com els altres. Però la mantega, que tampoc no era del tot blanca, li va dir per consolar-lo:
—No ploris, maco, no ploris. pensa que això del color és una pura qüestió de modes. Si no, mira les dones, abans era de moda estar blanques, blanques, i ara no saben què fer per estar torrades pel sol. El que és important és que et trobis bé. I, noia, aleshores el formatge de bola va deixar de plorar en sec i es va posar més con tent que un ginjol, perquè era veritat que tot i no ser ben blanc no li feia mal res. Mentrestant, els altres vinga cridar:
—Que si jo sóc més blanc que tu!
—Alça aquí! No serà tant!
—Doncs jo sóc tan blanca que enlluerno!
—No és ver, idò! No és ver! Jo som el pus blanc de tots!
—La llufa, ets blanc, tu!
—A mi no em crideu, que m'agafa una mala llet espantosa! —va dir en un to d'amenaça el formatge de cabra.
—Però quin guirigall, senyor, quin guirigall...!
I tant i tant van arribar a cridar, que van despertar el gat de la portera que tenia el son molt prim. La bèstia va voler saber què era tot aquell escàndol, i per una escletxa de la finestra va entrar a la granja i es va enfilar fins a cal iogurt, que era el tercer prestatge de mà dreta, i on hi havia tota la colla reunida.
I el gat, quan va veure tantes coses bones, es va llepar els bigotis i se les va menjar totes, totes, totes: que si una mica de iogurt, que si un tall de formatge, que si un glop de llet... fins que no va deixar res.
I què us penseu, que perquè es va menjar tantes coses blanques es va tornar gaire blanc? Doncs no! Justament de tant menjar productes làctics me li va agafar un atac de fetge i es va tornar groc, groc, groc, una cosa de no dir. Perquè ja ho fan, això de tornar se grocs els que pateixen del fetge, la icterícia, que en diuen.
 I tan i tan groc es va tornar, que la gent, pel carrer, volia fer-lo cantar; fins i tot un va donar-li una paperina de mill, perquè tothom es pensava que era un canari amb orelles.
 I diuen que deien que anava dient:
—I encara sort que la llet era descremada, que si no...

                 Enric Larreula, El diaversari del iogurt dins Tips de riure. Barcelona: Pirene, 1990.              (adaptació)